Sem, prosim.
Počakajte tu, gospa.
Luč se bo kmalu prižgala.
Dober dan, g. komisar. -Hvala, Phillipe.
Vstopite. Pridite.
Pripravljeni?
Začnimo.
Profil.
Nadaljujte.
Obrnite se naprej.
No? -Lahko dobim še eno cigareto?
Oklevali ste. Zakaj?
Ne vem. Igralka sem, nisem vas hotela razočarati.
Za hip sem se poigrala z idejo, da bi vam napletla zgodbo,
samo da bi vam ustregla. -To ni igra.
Vseeno pa malo spominja nanjo.
Lažna obtožba ali prikrivanje resnice sta kaznivi dejanji.
Lahko bi vas ovadili. -Res?
Iskali bomo, dokler ga ne najdemo.
Veste, kje najdete mene.
POLICIJA
Na svidenje, g. komisar.
Na svidenje, gospa.
HITRA ABECEDA LJUBEZNI
Vse se začne z "A".
Življenje, bolečina, razumevanje in ljubezen.
Ko se otrok rodi, mati zakriči "A". Otrok jo posnema.
"Ah" izrečemo, ko nekaj razumemo
ali ko nas preplavi poželenje.
"A" je zvok, ki se ga ne da ustaviti.
"A" je tu že od nekdaj,
pripravljen, da se razcepi na neskončno možnosti.
Toda vse se začne z "A".
"A" kot Adrian.
Anna!
Si cela?
Ste ranjeni?
Nas slišite? -Torbico mi je vzel.
Vaš denar bova dobila nazaj. Pridi.
Lahko stojite?
Ste dobro?
Pojdite pomagat prijateljici, ali bi se je radi znebili?
Vrzi mi torbico.
Leah!
Tu sem!
Si v redu?
Daj torbico!
Zdaj pa se spelji!
Anna.
Kot duh si. -Res?
Hvala enako.
Kaj je narobe?
Zelo si bleda.
Nočem govoriti o tem.
O čem?
Oropali so me.
Ne! -Ja.
Mimo restavracije si šla?
Kje si bila?
Pri Claire?
Imaš cigarete?
Si čutila, da se bo zgodilo kaj slabega?
Katera torbica je bila?
Tik, preden se zgodi, to zaslutiš,
ali pa te obide čuden občutek.
Ves dan je bil grozen.
Dobro, kar začnimo.
V tem trenutku sta noro zaljubljena drug v drugega.
Vznemirjena sta, poletje je...
Mlada sta, pokata od energije.
Pripravljena sem.
Tudi jaz.
Dobro. Počakajta na pisk.
Johannes?
Clara.
Hotel si govoriti z mano.
Poljubiti sem te hotel.
Johannes!
Pridi, boginja.
Oprostita, ampak...
Sliši se malce togo.
Nekako utrujeno.
Se med govorom lahko premikata?
Mogoče bo pomagalo. -Prav.
Smem? -Kaj?
Dobro, torej...
Ljubezen, strast
in čustva, Bernhard.
Ja, ja.
Johannes? -Clara.
Govoriti si hotel z mano. -Poljubiti sem te hotel.
Johannes! -Pridi,
boginja.
Kako si drzneš, sluzavec stari!
Vedno se močno poistoveti s svojim likom.
Ja, sem opazila.
Toda zato je dober pri svojem delu.
Anna, presrečna sem bila, ko ste privolili.
Hvala, toda prav zaradi tega nočem več igrati v radijskih igrah.
Zelo dolgo sem si želela delati z vami.
Ste se kdaj vprašali, zakaj se naš poklic imenuje "igranje"?
Kako igralci "igramo" lik?
Vsak umetnik je drugačen. -Tako je.
Zato se vedemo na določen način,
da se ne znajdemo v takem položaju.
Ja...
Se ne bi vrnili in začeli znova?
Ni govora!
Kar sami pojdite v kabino in naj se gnusoba slini po vas.
Nisem barska spremljevalka.
Ja...
Dobro.
V redu.
Torej...
Zmešana je. Vsi to vejo.
Ja, toda tako na hitro nisem našla nobene druge.
Noče se prepustiti.
Ja.
Tudi jaz sem jo to rekla.
Res misli, da so mi všeč babice?
Bernhard! -Kaj, no?
Veš, Michel,
najbolj noro je to, da me sploh ni bilo strah.
Pripravljena sem bila umreti.
Anna moja...
Claire je to videla. Rekla je, da se bo zgodilo nekaj velikega.
Je bil velik?
Rekla je, da mi bo spremenilo življenje.
Srebro in zlato, je rekla.
To bi bilo lepo, ne?
Če se bo zgodilo, prisežem,
da bom najemnino plačala za deset let vnaprej.
Že lanskoletne bi bil vesel.
Približno tvoje velikosti je bil.
Imel je črne lase,
očala
in usnjeno jakno.
Duhala sem jo.
Super kombinacija.
Koliko je bil star?
Zelo mlad je bil, skoraj še otrok.
Koliko denarja si imela?
Kaj je bilo v torbici?
Ravno sem bila na bankomatu.
Ne!
Dekle mi jo je vrnilo.
Za njim je stekla.
Anna... -Hotela se je junačiti.
Si izmišljuješ?
Tonija vprašaj. Vsi so videli.
Denarnice ni.
Jasno.
Toda moja šminka je še tu.
No, ja.
Tisto noč je prvič začutila strah.
Nekoč domači zvoki njenega stanovanja ji niso pustili spati.
Predstavljala si je, kako bi vlomilec zlahka
vlomil v njeno stanovanje, medtem ko bi spala,
in ji vzel stvari, ki so bile za druge ljudi brez vrednosti.
Nekaj nakita, umetnin na stenah,
od katerih je bila večina iz kakšnega bara
ali pa so bile namenjene prav njej.
Kdo bi kupil uokvirjen prtiček z napisom:
"Spi z mano, Anna. Martin Kippenberger"?
Če bi kdo vlomil,
bi ob premiku vrvice zazvonili zvonci.
Kot bi bilo kladivo križ, ki jo varuje pred vampirji,
in bi se z njim znala braniti, če bi zvonci zazvonili.
Ampak niso.
Zazvonili niso ne tiste noči ne nobene prihodnje.
Vseeno pa so poživili Annine sanje.
O ne!
Anna!
Mielejev je bil. Neskončno življenjsko dobo imajo.
Tudi nama se izteka življenjska doba.
Ne vem, zakaj,
toda vsakokrat, ko se pokvari gospodinjski pripomoček,
me zgrabi eksistencialni strah.
Potem gre samo še navzdol.
Hvala.
Na prihodnost, dragec.
In svobodo, srček.
Tistega večera je Anna sprejela odločitev.
Za Michaela in zase.
Ga. Moth. Me veseli.
V čast mi je.
Veste, zakaj gre.
Ne spomnim se imena igre.
Šolska gledališka predstava je.
Krasen rehabilitacijski program.
Agencija za zaščito otrok mu je dodelila 25 ur.
Agencija za zaščito otrok? -Ja, z njimi sodelujem.
Rejenec je.
Ga pokličeva noter? -Je tu?
Ja, v sosednji sobi.
Iskreno rečeno, doktor,
prošnjo sem nameravala vljudno zavrniti in hkrati prositi za vaše opravičilo.
Zakaj?
Hripava sem.
Zdaj? -Ja.
Ne.
Ne razumem.
Moj bog, igralka sem. -Vem.
Nisem učiteljica. -Mogoče ste.
Verjemite, res nisem.
Poskusite.
Če ne bo... -Trenutek.
Kako veste, da bom sploh zmogla?
Izšolana govornica ste. Se boste že znašli.
Toda najprej me morate preizkusiti.
Zanj ste dovolj dobri. -Ne.
Nisem prava za vaš načrt.
Dobro boste plačani. -O denarju govorite z mojim agentom.
Brez skrbi, ne grize. Adrian?
Adrian ni imel zgolj težav z govorom,
ampak kar z življenjem.
Ves čas je bil v godlji in je povzročal težave.
Zdravnik je rekel, da ima ADHD, in nikogar, ki bi ga imel rad.
Živel je v rejniški družini,
že tretji v dveh letih.
Hoteli so ga poslati nazaj na Baltik,
ker očitno spet ne bo izdelal letnika.
Vonj po ptičjem pesku in cigarili
je Anno za hip vrnil v preteklost.
Spomnila se je, kako je stal tam
ter v kletko tu in tam vrgel seme.
Vsak dan je sedel za to mizo
in strmel na dvorišče.
Kljub temu se mu nikoli ni utrnila nobena ideja.
Ko je umrl, si je oddahnila.
Kdo bi si mislil!
Niti solze ni potočila.
Ja?
Adrian? -Ja.
Naprej.
Ti lahko kako pomagam?
Moth. Anno Moth iščem.
Nadstropje višje.
Sezuj se, prosim.
Jakno lahko obesiš v omaro,
nato pojdi v rumeno sobo.
Bi kozarec vode? -Ja.
Scenarij ji ni bil všeč.
Zakaj morajo nenehno uprizarjati to že zdavnaj preživeto igro?
Veliko dela imava.
Vse že znam. -Prosim?
Svoje besedilo že znam.
Ja, toda na odru boš vse pozabil.
Če veš, kaj moraš početi, se boš spomnil besedila.
Na primer. Pridem sem in rečem to,
nato dvignem kozarec in rečem tisto.
Preden naredim požirek, rečem nekaj drugega.
Mi samo stopimo na oder in povemo besedilo.
Očitno imate super režiserja.
Ampak to ni moja težava.
Tu si, da se naučiš govoriti. -Saj znam govoriti.
Tako, da te drugi lahko razumejo.
Veš, kaj je samoglasnik?
Obstajajo samoglasniki in soglasniki.
Začniva s samoglasniki.
Samoglasnik je zvok, ki nastane,
ko je prehod zraka skozi usta neoviran.
Skoraj. "A" je dober začetek.
"Aha" sestavljajo A, H in še en A.
Posvetiva se najprej "A-ju".
"A" je vedno tu, ne da se ga ustaviti.
Lahko pomeni "A, razumem!"
"A" kot "av" ali "a" kot...
karkoli.
Pri "H-ju" se grlo rahlo zapre
in zrak ne more neovirano uiti iz ust.
Si razumel? To je soglasnik.
Za izgovorjavo "H-ja", se moraš malo napeti.
Čutiš? Položi roko na vrat.
Izgovori.
Ne pregrobo, zelo nežno.
Ne tako na silo.
Če želiš, lahko poskusiš stoje.
Dobro. To je bilo dobro.
Ostaniva pri "A-ju".
Od kod pride A?
Ja, vsak samoglasnik ima prostor v telesu.
Poskusi dolg, razvlečen "A".
Čutiš mojo roko?
Od tod pride A.
Izgovori znova.
Predstavljaj si, da ga pošiljaš v mojo roko.
Tako.
Ja!
Zdaj bova poskusila z zrakom...
Učna ura je presegla pričakovanja.
Adrian je naredil vse, kar mu je Anna naročila.
Včasih ga je pohvalila, drugič pa je rekla,
da bo moral še malo vaditi.
Toda Adrianu je vse zvenelo kot spodbuda.
Kot da ni samo kup dreka brez možnosti,
temveč zgolj moški, ki se je dobil z žensko,
ki se je z njim pogovarjala o črkah
in mu polagala roke na ramena,
kar mu je bilo všeč.
Mogoče je zato ura minila, kot bi mignil,
in sta to dojela šele ob koncu druge ure.
Koliko je ura?
Dobro.
Predlagam, da se dobiva dvakrat tedensko.
Seveda boš moral vaditi še doma.
Adrian?
Kateri dan lahko prideš popoldne?
Katerikoli.
Dobro, reciva...
Ob torkih in petkih?
Kateri dan je danes? -Torek.
Bi bilo ob torkih in četrtkih v redu?
Ja, če želiš.
Kdaj bo predstava?
Vprašal bom.
Super, se vidiva v četrtek.
Hvala. Najlepša hvala.
Hvala, hvala, hvala.
Hvala.
Anna je skrivala cigarete na vrhu omare,
da je pokadila manj.
Ko je od zgoraj pogledala svojo kuhinjo,
je bila zadovoljna.
Kdaj že moram jutri priti?
Ob štirih.
Se vidiva jutri ob štirih, Adrian.
To je vse, kar potrebuješ, da skuhaš juho.
To je vse, kar potrebuješ.
V stavku je vejica.
To je vse, vejica, kar potrebuješ.
Pred vejico se za trenutek ustaviš.
To je vse... -Kar potrebuješ.
Potrebuješ. Naj slišim Š, prosim.
Vse, vejica, kar potrebuješ.
Lačen sem.
Juha mi diši.
Kakšna juha?
Včerajšnja.
Kako veš, da je bila juha?
Jo lahko dobim?
Če ste tako super,
zakaj ne snemate filmov s Tarantinom?
Ležala sem v krsti,
kot bi to lahko naredila Sarah Bernhardt
s šelestenjem svile, pridušenim zvokom...
Ste to vi? Vi ste.
Vznemirljivo.
Kaj počnete, ko ne delate?
V prostem času.
Počivam.
Kaj počnete? Berete knjigo, dremate?
Ne, rada sem dejavna. S športom se ukvarjam.
S kakšnim? -Kako to mislite?
Z gimnastiko, golfom?
Ne, rada smučam. Pozimi in tudi poleti smučam.
Res? Po eni nogi in to?
Ne, dve nogi imam.
Ja. Po naključju imamo nekaj vaših fotografij.
V formi ste.
Kako neprijetno.
Meni se zdi super, da ste tako fit za svoja leta.
Istih let sva, ne?
Za žensko, sem mislil. Ne, hotel sem reči...
Malo žensk vaših let je tako fit.
V odlični formi ste.
Kar se vidi na fotografijah.
Verjetno pričakujete,
da se vam bom zahvalila.
Ni za kaj.
Mislite, da ste mi dali poklon, ne?
Res vam ga je dal, jaz pa tudi.
Iskreno rečeno, super zgledate.
Ja, toda tu sedim.
Telo s tiste fotografije sedi tu.
Razumete? -Ja, toda...
Grozno je že, da neznanca
začneta ocenjevati moje telo pred mano
v živo pred kamero, kot da me ni zraven.
Kot bi bilo moje telo navaden objekt.
Pleteničita, kako vama je všeč moje telo
kljub moji starosti...
Ampak saj nama je. Čudovito je.
Ja, ampak nisem vaju vprašala za mnenje.
Nisem prišla razpravljat o svojem telesu,
temveč o svojem poklicu.
Potem lahko govorimo o mojem pogledu na življenje...
Samo prijazen je hotel biti.
Ampak to ni bilo prijazno.
Narobe ste razumeli. -Nisem.
To ste naredili nalašč, da bi me ponižali.
Nobeden od vajinih moških gostov ni razpravljal o svojem telesu.
Brez skrbi, ne bodo pokazali vaših polgolih slik.
Nihče jih noče gledati. -Ljubi bog.
Ampak ga. Moth, zakaj niste veseli moškega poklona?
Ker to ni bil poklon, ponižati sta me hotela.
Ko mi neznani moški reče,
da mu je všeč moje telo kljub moji starosti,
čeprav je moj vrstnik,
in da mu to ne več mlado žensko telo
lahko povzroči erekcijo...
To ni poklon, temveč poskus,
da bi me iz spoštovane igralke v trenutku ponižali v prostitutko.
To je absurdno.
Absurdno je, da očitno tega nihče ne dojame.
Oprostite, ga. Moth, zagotavljam vam,
da si res ne želim spati z vami.
Saj tudi ne bi mogli.
Dobro veste, da morajo moški kot vi za seks ženskam plačati,
se z njimi poročiti ali pa iti v bordel.
Taki kot vi ne morejo dobiti ženske, kot sem jaz.
IZPAD SIGNALA
Tudi, če bi imela 150...
... ne bi dotaknila niti s palico.
Kadiš?
Te moti, če kadim, ko ješ?
Tu jih skrivam, da ne pokadim preveč.
Zdaj pa ti.
Pogledam jih, vidim jih pred sabo.
Predstavljam si, da imam v rokah lok,
vdihnem, stisnem ustnice, se umirim
in...
Ko bi me kdo zdaj videl!
Igra se imenuje "zberi se, nameri, streljaj".
Ne deluje samo s črkami.
Stoj! -Odlično.
Zelo dobro, Adrian. Točno tako.
Odlično. Ostani tako,
ve tri pa stopite k njemu.
K njemu, punce, prosim.
Malo hitreje.
Za njim se postavite. Poglejte ga. Dobro.
Ostani tako napet.
Zdaj pa govori naprej.
Počakaj, da dan se konča,
počakaj, da sonce zaide.
Dokler ne zbledi spom... spomin
na to, kar te je pripeljalo sem.
Odlično. Ni lahko, če te obkrožajo punce. Razumem.
Erkan, ne zaspi.
Vi pa dvignite svoje napise.
Dobro.
Ja? -Ja.
Živjo.
Zaprite vrata, prosim.
Zdaj pa sedite, prosim.
Čakajte...
Kako pozno misliš, da je?
Imaš uro?
Mi lahko poveš, koliko je ura?
Mogoče veš, koliko časa je minilo,
odkar sva prišla sem?
Pogovarjala sta se o času.
Vse je poskusil,
nešteto glasov ljudi iz različnih krajev in vseh starosti.
Vprašal jo je, zakaj ji čas toliko pomeni.
Opomnila ga je, da je starejša od njega
in da ji je verjetno ostalo manj časa kot njemu.
Prekinil jo je, češ da tudi on ni vsak dan mlajši.
In kdo ve, njegovo življenje bo verjetno
v celoti gotovo krajše od njenega.
Torej je glede na dejansko dolžino svojega življenja
morda že starejši od nje.
Starejši sem od tebe.
Genij je bil.
Mogoče. -Razumem, kaj hočeš povedati.
Toda zunanji svet je bil nenadoma videti drugačen.
Nista vedela, kam naj gresta.
Niti vštric nista znala hoditi.
Hvala.
Kaj bi počel danes? -Pa ti?
Prva sem vprašala. -In?
Daj, povej.
Rada bi počela, kar bi počel ti.
Povej, kaj bi rada počela, in to bi počel tudi jaz.
Nista vedela,
kdo naj si bosta.
Nista hotela lagati, toda resnice nista poznala.
Nobene zgodbe nista mogla primerjati s svojo.
Mar niso ljubezenske zgodbe vse take?
Poistovetimo se z njo, jo poustvarimo in uživamo v občutku,
da smo taki kot vsi drugi.
Toda onadva nista bila kot drugi.
Mandlji? Misliš, da jih bosta jedli?
Če jih ne bosta, jih bova pa midva.
Capri sun!
Dobro.
Potrebujeva ga.
Kako lepo.
Tudi ta je lepa.
Dobiš jo lahko le, če staro vržeš stran.
To vrzi stran in od zdaj naprej nosi to.
Nisem vedela, da si jo kupil.
Ne boš je dobila, dokler se ne boš znebila stare.
Prav imaš. Že dolgo ni več lepa.
Stare torbice bolje pristajajo dekletom.
Poglej.
Kavo mi skuhaj.
Kje je?
Ne slišim te, pridi sem.
Kje je?
Kaj se je zgodilo?
Tam je visel.
Ko sem prišla domov, je visel tam.
Obesil se je.
Poberi se.
Ven!
Zdaj sem jaz tu.
Ne delaj tega. Zlobno je.
Je že dobro, konec je.
Odšel je.
Odidi, prosim.
Adrian!
Tu zgoraj!
Spodaj čakam.
Ves čas sem tu. -A tako.
Pridi gor, nimam ves dan časa.
Oprosti.
Oprosti. Mislil sem...
Mislil sem... -Kaj?
Jaz...
Bi vodo?
Ali kakav? -Ja.
Vročega ali mrzlega? -Vročega.
Sliši se čudno, toda mislil...
Mislil sem, da te ni.
Da si morda odšla
ali da te nikoli ni bilo tu.
Mislil sem...
Mislil sem, da mogoče v resnici nič od tega ne obstaja.
Da sem si vse samo domišljal,
ker je vse natančno tako, kot si želim, da bi bilo.
Ne trativa več časa in se lotiva dela.
Razumem, razumem.
Scenarij je butast,
ampak ti si odličen.
Poslušam te,
razumem, kaj govoriš in kaj hočeš povedati.
Res malo momljaš... -Nekateri momljajo.
Ja, toda vseeno te razumem.
In kar je še pomembneje, prepričljiv si.
Misliš, da se mi bodo smejali?
Zakaj?
Ker zgledam čudno.
Povsem normalen si.
Kaj pa moja oblačila? So tudi ta normalna?
Ja, ampak če hočeš obleči kaj drugega,
ti lahko dam kakšno Edgarjevo obleko.
Ne, hvala.
Zelo sem zadovoljna.
Močno si napredoval.
Tudi jaz to mislim. Pripravljen sem.
Tako.
Sledi zaključni monolog.
Ker ga vsi poznate,
sem pomislil, da bi ga kar izpustil.
Adrian!
V njem ni ničesar, kar bi veljalo tudi za današnji čas.
Nočem, da se vznemirjate, kar pa se do zdaj tudi niste.
In vedeli boste, da je konec, ko bo padla zavesa.
Počaščeni smo, da ste prišli, ga. Moth.
Prosim?
Tak konec ni bil načrtovan.
Upam, da vam je bila predstava všeč.
Ja, čudovita je bila.
Zdela se nama je krasna.
Ne razumem ga ravno.
Pridite gor!
Moram...
Boš kam odšla? -Ne.
Poleti, mislim.
Ne, za zdaj bom ostala tukaj.
Potem te ne bom več motil.
Saj me ne.
Kdo je?
Amazon.
Adrian?
Izvoli.
Ne potrebuješ izgovora, da me obiščeš.
Kaj je s tvojim obrazom?
Danes je bil beden dan.
Do zdaj.
Si ga boš oblekla? Zame.
Si ne moreš najti punce svojih let?
Srček!
Si želiš nadaljevati?
Z Adrianom?
Ja.
Ali s tistim doktorjem.
Kakšen uspeh je imel?
Pojma nimam.
Mu je uspelo?
Čudovit je bil. Saj si videl.
Mislil sem šolski uspeh. Je izdelal razred?
Ne vem.
O takih stvareh mi ne govori.
Vprašaj ga.
Ja.
Bom, ja.
Hvala, dragec.
Oprostite, kje so vsi?
Na počitnicah. Že od petka.
V ribi? -Kosti.
Ne, tisti del pod kostmi.
Tista sluz.
Živjo, Adrian. Tu si!
Kako si?
Super.
Si izdelal razred?
Škoda.
Kaj boš zdaj?
Odšel bom.
Kako to misliš?
V Binz grem delat izpite.
Zakaj, zaboga, bi šel v Binz?
Tam je mladinski dom s šolo.
No, ja.
Smola, ne?
Stari...
Tudi tebe poznam.
Anna Moth. -Benni.
Kaj počneš tu?
Nikoli nisem obljubila, da ti bo uspelo.
Ljudje ne bi smeli dajati takih obljub.
Bedarij v slogu: "Uspelo ti bo, če si to zares želiš."
Vi to veste.
Toda ker vsaka slika, knjiga in film
fantom sporočajo, da je svet vaš, mislite, da je to res.
Potem vam spodleti in ste razočarani tako,
kot da vam Božiček ni prinesel nobenega darila.
Smilite se sami sebi, utapljate svojo žalost v pijači in kaj uničite.
Ali pa se znesete nad nemočnim tujcem.
Toda ne glede na to, kaj naredite, se sprašujete,
kaj se je zgodilo z obljubo, da svet pripada vam.
Odgovor je preprost: Ne pripada vam.
Ne more uspeti vsem. Premalo prostora je za vse vas.
Tistim, ki imajo dobro družino, knjige na policah
in dobro hrano, bo uspelo.
Mogoče. Toda za vas bo težko.
Zelo težko.
Ljudje vam morajo nehati govoriti to sranje.
Ni dovolj, da si mladenič, ki se trudi.
Ti je spodletelo? Pa kaj! Pojdi naprej.
Odjebi.
Jebeš butasto šolo.
Kaj sploh pomeni, da ti je šlo dobro?
Naj gre drugim dobro.
Ti si bil zvezda.
Anna!
Adrian.
Pojdi domov, Adrian.
Anna.
Adrian.
Ne pusti me samega.
Ne!
Anna!
Anna, zelo mi je žal.
Ne opravičuj se mi.
Za nič.
Nikoli.
VOZOVNICE
Super. -Res?
Zelo.
Avto!
Rdeč je.
Rdeči avto.
Kaj je to?
Motor.
Morje!
Tam.
Glej, tam je igralnica.
Smem?
Zdaj lahko vidiš, kaj se dogaja po svetu.
Kot mavrica.
Iz denarja.
Me nočeš videti?
Se ti zdim smešen?
Zaudarjam ali imam čuden okus?
Ne.
Zakaj to misliš?
Tudi denar imam.
Kaj je torej narobe?
Jaz sem kriva.
Popolna si.
Poljubi me.
Daj.
Ne more ga več zavračati.
Ne moreta se več upirati drug drugemu.
Sta zadihana, nežna
in divja.
Ko se zunaj zdani in Anni pride, zajoka.
Adrian ji s poljubi obriše solze in se premika naprej.
Rože na tapetah,
ki so se v podobnih razmerah zdele drugim absurdne,
so se bližale in oddaljevale od njiju.
In ko je najčudovitejši "A" izbruhnil iz globine njunih prsi,
se je najprej odbil od sten in se nato razletel
na tisoče svetlikajočih se bliskov na koži ljubimcev,
ko je obema prišlo.
Najprej Anni, nato Adrianu.
Tako, kot bi moralo biti.
Peto nadstropje.
Si kaj rekel?
Ne.
Zelo si lepa.
Lahko to počneva pogosteje?
Mislim, vedno?
Ne bi mi bilo treba več drkati.
Itak bi mi zmanjkalo fantazij.
Drkal sem že na vse slike...
Vedno se naveličam.
Potem se moraš smejati.
Ali jokati. -Nato začneš od začetka.
Ampak zdaj...
Vse je v redu.
Če te ne bodo spustili noter, tudi jaz ne bom šla.
Pa kaj še! Šla boš. -Ne.
Tu te bom počakal.
Kaj, če vse izgubim?
Dobila boš.
Stave so končane.
14, rdeča.
Za vas, gospa.
Zelo ste prijazni, gospod.
Srečno.
Položite stave.
Stave so končane.
Šest, črna.
Položite stave.
Aretirani ste. -Prosim?
Stave so končane. -Aretirani ste.
Ker sem izgubila? -Vaša ogrlica ne pristaja k vaši obleki.
Štiri, črna.
Anna!
Ko mi moški kaj podari, ne vprašam, ali je to ukradel,
in ne pokličem policije, ali to išče.
Kako sploh prepoznate ukraden nakit?
Mar kamni izgubijo svoj lesk ali se še bolj bleščijo
zaradi vzemirjenja in pustolovščine? Tako je pri biserih.
Dovolj.
Tako ali tako je bila pretežka zame. Vesela sem, da se je bom znebila.
Ne spomnite se njegovega imena, barve oči, kje živi in od kod je?
Ne. Nisem pozabila, tega sploh ne vem.
Njegova francoščina je bila še slabša od moje. Nisem ga razumela.
Skupaj sva preživela teden v Parizu. Klicala sem ga Ahab,
ker je bila njegova najljubša knjiga Moby Dick.
V resnici pa mu je bilo ime Apat, Arrat...
Ne vem.
Mislim, da je bil Madžar.
Ali pa morda Bolgar. Ne vem.
Moja šibka točka so moški iz Vzhodne Evrope.
Kaj pomeni "šibka točka"?
Slabost.
Kaj je bilo potem?
Hotel se je znova dobiti z mano. V drugem mestu.
In potem? -Biva v "Palaceu".
Pošlji nekoga v "Palace", prosim.
Zmenjena sva bila v igralnici. Morala bi obleči...
Je bil v igralnici? -Ja.
Ravno je vstal od mize, ko ste sedli na njegovo mesto.
Mislim, da je hotel igrati enaindvajset.
Pridobi vse posnetke kamere v igralnici.
Smem?
Kje ste prenočili? -V svojem hotelu.
V katerem? -Piermont.
Kaj pa kapitan Ahab? -Videla sem ga šele nocoj v igralnici.
Niti posloviti se nisem mogla.
Poslali bomo po vaše stvari v hotel.
Nocoj boste morali ostati na postaji. -Potrebujem odvetnika?
Naredite, kar morate. En telefonski klic vam pripada.
Za zunanjo linijo morate pritisniti nič.
Prosim? -Michel, dragec...
Anna? -Na Azurni obali sem. V igralnici so me aretirali.
S policijske postaje kličem.
Prišla sva.
Ostanita tam. Opazujta stavbo.
Prav.
To je kapitan Ahab.
Malček! Gremo, gospa.
Kot vedno, zapustite plažo.
Čas je, gospa.
Gremo.
Koliko jih je tu?
Čas je, gospod.
Odidite. Kot vedno.
Poglej tega. -Sranje.
Zbudil ga bom.
Odidite, gospod. Policija.
Zbudite se.
Gremo. -Neverjetno.
Policija. Vstanite.
Zapustite plažo.
Imate potni list? Osebno izkaznico?
Ne? Gremo.
Hvala.
Obrnite se naprej.
Dvignite črke.
Dobro.
Če bom imel še kakšno vprašanje, vas pokličem.
Očitno sem nekaj spregledal. -Boste že ugotovili.
Ja, po navadi ugotovim.
Kaj se dogaja?
Sedite. Ostanite na svojih sedežih.
Ostanite tu.
Preveril bom, kaj se dogaja.
Vse je v redu.
Držite se tračnic, prosim.
Kaj je narobe, gospa?
Vam pomagam?
Pridite.
Nadaljujte, gospa.
Vse bo v redu.
Brez skrbi.
City hotel Strasbourg, želite?
Oprostite, moje okno...
Okna ne morem odpreti. -V francoščini, gospa.
Bi lahko
odprli moje okno?
Okna so zaklenjena.
Želim ga odpreti.
Gospa, ne govorimo angleško.
Ne vem,
ali me dobro razumete.
Iz varnostnih razlogov so okna v zgornjih nadstropjih zaklenjena.
Mislite, da se bom vrgla skozi okno? Saj to je smešno!
Michel! -Anna!
Anna.
Spodaj bom, če me boš potrebovala.
Dragec, tega ne bom nikoli pozabila.
Brez skrbi, spomnil te bom.
Če boš lačna, pridi dol.
Potem mi boš lahko vse povedala.
MEDIATRANSLATIONS