Nem felejthetsz el egy Spifire-t,
ha már egyszer repültél vele. A részévé válsz.
A Spitfire olyan volt, mint egy táncoló tündér.
Káprázatos volt.
Nem is találok rá szavakat. Egyszerűen gyönyörűséges volt.
Gyerekjáték volt repülni vele.
Mire kimondtad „Fel!”, már 2500 méteren jártam,
egy olyan gépben, amely 650 km/h-val repült.
Sose repesztettem még ilyen sebességgel.
Mintha szárnyad nőne és egyedül repülhetsz.
Elég megmarkolnod a botkormányt,
és a gép máris azt csinálja, amit akarsz.
Annyira gyönyörű! Igazi remekmű!
De ugyanakkor tisztában vagy vele,
ennek a gépnek a célja, hogy lőjön és öljön.
Ez egy gyilkológép.
A Spitfire egy háborús fegyver.
Egy háborús fegyver, melyet meg kell tanulnod harci fegyverként használni.
SPITFIRE
Fordította: Verdike (szaszcsaba1968@gmail.com)
BRIT KIRÁLYI LÉGIERŐ - RAF CONINGSBY, LINCOLNSHIRE
Coningsby a RAF három vadászszázadának otthona.
Ezen férfiak és nők vállán nyugszik a brit légtér védelmének a terhe.
De egyben a világ és minden idők
leginkább tisztelt repülőgépének is az otthona:
a Spitfire-nak.
És ez az utolsó gép, amelyik szolgálatot teljesített.
A SPITEK UTOLSÓJA
A híres repülőgépek közül több is naponta végzett
meteorológiai repüléseket, így segítve az időjósok munkáját.
De most, 21 évvel a prototípus első repülése után,
a Spitfire-ok utolsója is nyugdíjba vonul.
Lejárt az idejük,
bár hármat közülük megtartottak az angliai csata emlékrepüléseire,
melyeken felidézik a csatát, amely győzelméért oly sokat tettek.
Számomra, de gondolom, minden brit számára,
ezek a gépek képviselik a fejlődést, a leleményességet, az elszántságot,
de a zsarnokság elutasítását is.
És valóban, a Spitfire tökéletesen jelképezi mindezt.
ANDY MILLIKIN REPÜLŐSZÁZAD-PARANCSNOK
Ez a gyönyörűség a mi Mark IIA Spitfire gépünk,
és véleményem szerint,
ez a világ legértékesebb repülő gépezete,
ennél talán csak az Apollo-11 parancsnoki egysége értékesebb,
amely az első holdraszállás után visszahozta a fiúkat a Földre.
Merem ezt mondani,
mert ez a világ egyetlen olyan, még repülőképes Spitfire-ja,
amely részt vett az angliai csatában.
Tehát egy valóban felbecsülhetetlen értékű repülő gépezet.
És véleményem szerint ez az egyik,
ha nem a legszebb gépezet, amelyet ember valaha is alkotott.
Szerintem a legtöbb pilóta számára,
ez a gép áll a legközelebb a szívükhöz,
mert együtt nőttünk fel az angliai csata legendájával.
A légierő pilótáinak ez jelenti a szellemiségünk alapját.
Vagyis beleülni ebbe a gépbe vagy még repülni is vele,
egy hatalmas megtiszteltetés.
Ezek a gépek mentették meg Európát, annak legsötétebb órájában.
A II. világháború tetőfokán készült egy film,
amely örökre megváltoztatta a Spitfire-ról kialakult képet.
„Az első a kevesek közül” című film bemutatja a híres vadászgépet,
és alkotóját, RJ Mitchellt.
Mit csinálsz?
- Gondolkozom. - Valami szépen?
- Valami óriásin! - Éspedig?
A madarak sokkal jobban repülnek, mint mi.
Nem mondod!
Bizony, viszont ők több millió éve teszik ezt.
Tőlük kéne tanulnunk, ha repülni akarunk.
A filmnek óriási hatása volt,
és a háborús fegyver egy csapásra világszerte ikonikussá vált.
Látod, ahogy keringenek, bedőlnek és siklanak?
Tökéletes!
És minden egyben van. A szárnyak, a test, a farok, minden egyben.
Meglásd!
Egyszer majd építek egy gépet, ami pont olyan lesz, mint a madarak.
Olyan is, mint egy madár!
Milyen furcsán néz ki!
SOLENT SKY MÚZEUM, SOUTHAMPTON, ANGLIA
Gyerekként itt szaladgálva, varázslatosnak helynek tűnt.
Hétvégeken jártunk ide,
apám mindig valamelyik gépet szerelte,
így szabadon kószálhattam.
Nagyon fiatalon rájöttem arra, hogy mire valók ezek a gépek.
ANDY JONES SOLENT SKY MÚZEUM
Repüléstörténeti szempontból,
de a Spitfire története szempontjából is,
ez a repülőgép, a Supermarine S6,
szerintem a legértékesebb gép az itteniek közül.
Mindig meglep, hogy mennyire keskeny.
Még ennyi idő után is meglepődöm ezen.
Sejteni lehet, hogy oldalazva szálltak be aztán elfordultak,
a válluk a fülke párkánya alá került.
ALAN JONES SOLENT SKY MÚZEUM
A fejüket ennek támasztották és egy nagyon vékony párnára ültek.
Az N248-at a Schneider Kupa 1929. évi versenyére építették.
A Schneider Kupát hidroplánok számára írták ki.
Szerény versenyként indult az I. világháború előtt, Monacóban.
De 1931-ben már nemzetközi látványosságnak számított.
Az utolsó versenyen, 1931-ben,
egymillió ember jött ki a Solent-szoros partjára,
hogy megtekintse a versenyt.
A résztvevő gépek,
mint a N248, az olaszok vagy az amerikaiak repülőgépei,
a világ leggyorsabb gépei voltak.
És a pilóták, akik rajtuk repültek, a világ leggyorsabb emberei.
Tűz!
Az első versenyen,
a gépek 64 km/h-s sebességgel repültek.
Az utolsón már 643 km/h-val.
Nagyszerű! Igazán nagyszerű!
AZ 1931-ES SCHNEIDER KUPA GYŐZTESE
Az angliai Southamptonból érkezett Mr. RJ Mitchellt
a Schneider Kupára készített gépéről kérdeztük.
Egy ilyen típusú hidroplán tervezésekor,
az egyetlen és mindennél fontosabb követelmény a sebesség.
RJ MITCHEL EGYETLEN FENNMARADT HANGFELVÉTELE
Minden mást erre a célra kell feláldozni.
Nem elég követni a hagyományos tervezési módokat.
Elengedhetetlen új utakat keresni,
új ötleteket és módszereket kitalálni és fejleszteni.
Mitchellről az a legenda terjeng, hogy egy olyan zseni volt,
aki egy ceruzával és egy notesszel, egymaga tervezte a gépeit.
Valójában egy hatalmas csapat dolgozott a Supermarine megtervezésén.
Olyan emberek vették körül,
akik nála sokkal többet tudtak a nagy sebességű repülésről.
És ez létfontosságú volt, amikor az 1931-es verseny után,
visszatérve a tervezőasztalokhoz elkezdtek dolgozni a Spitfire-on.
Nemcsak a britek igyekeztek előre lépni.
Németországban egy új és egyre vészjóslóbb politikai hatalom
próbált a repülőgépeivel egyre nagyobb befolyásra szert tenni.
Ezek az új fejlesztések, a náci törekvés erőteljes jelképeivé váltak.
1933-ban ezt már nem lehetett figyelmen kívül hagyni.
Már több hónapja próbáljuk meggyőzni a kormányt,
hogy egyre nagyobb a veszély. De ez egy demokratikus ország.
A kormány irányvonala a nép akarata.
Vagy az kéne legyen.
És minden ép elméjű, gondolkodó ember csakis a békére vágyik.
Tehát, Mitchell, mi az ajánlatod?
Építeni akarok egy vadászgépet.
A világ leggyorsabb és legveszélyesebb vadászgépét.
Csúcssebessége legyen 640 km/h, hihetetlenül fordulékony,
percek alatt jusson 3000 méterre,
és bukjon le 150 méterre, úgy, hogy ne szakadjanak le a szárnyai,
fegyverzete álljon nyolc géppuskából.
FARNBOROUGH REPÜLŐTÉR, HAMPSHIRE, ANGLIA
Ahogy a repülőgéptervezés fejlődött,
mindenki a teljesítmény javításán dolgozott.
Azért a hajszálnyi különbségért.
Aerodinamika, hajtómű, váz és ehhez hasonlók.
Ez egy régi, 7,3 méteres szélcsatorna Farnborough-ban.
Eredeti nagyságú modellek tesztjeire használták.
DR. JOHN ACKROYD KIRÁLYI REPÜLÉSI TÁRSASÁG
Több nemzet, de főleg Németország a háború küszöbén állt,
ezért gyors bombázókat fejlesztettek.
Tehát a vadászgépeknek is gyorsaknak kellett lenniük.
Mi pedig nagyon le voltunk maradva.
De ott volt ez a folytonos keresztbeporzás
a németek és a mi eredményeink között.
Ebben rejlik a Spitfire-szárny kialakításának a titka.
Beverley Shenstone egy frissen végzett kanadai repülőmérnök volt,
aki átjött Nagy Britanniába,
majd rögtön utána elhelyezkedett a németországi Junkers gyárban,
megpróbálva kideríteni, hogy a németek hol állnak e téren.
Felvetődött, hogy esetleg kém lehetett,
de nem tudok arról, hogy ez így lett volna.
Találkozott az áramlástan egyik úttörőjével, Ludwig Prandtllel.
Kiderült, hogy 1918-ban, Prandtl megjelentette
az I. világháború alatt végzett munkájának teljes anyagát,
köztük egy elliptikus szárny leírását is.
De nem pusztán egy egyszerű elliptikus alakzatot rajzolt,
hanem két különböző ellipszis-szeletet.
Egy tompább ellipszist felül és egy mélyebb ellipszist alul.
És az az igazság, hogy nem csupán hasonlít,
de tökéletesen megegyezik azzal, amit a Spitfire-on láthatunk.
Szerintem Shenstone innen nyúlta le az ötletet,
majd felhasználta, amikor 1933-ban a Supermarine-on kezdett dolgozni,
és ő javasolta Mitchellnek.
Tehát a Spitfire-nak gyakorlatilag német szárnya van.
Az a gyanúm, hogy sok ember számára túl kínos erről beszélni.
A brit repülőgépgyárakban arra képezik ki munkásainkat,
hogy eleget tegyenek a precizitás legszigorúbb követelményeinek.
Minden részt újra és újra megvizsgálnak,
amíg ki nem merítik az emberi zsenialitás ötlettárát.
A Merlin hajtómű több, mint 11.000 darabból áll össze.
Több mint 140 különböző megmunkálás szükséges,
hogy elkészüljön a Merlin főtengelye.
A nők igencsak hozzáértőnek bizonyultak eme pontos munka elvégzésében.
Minden állomáson egy-egy részegységet vagy alkatrészt építenek be a motorba.
A gyártósor végén leellenőrzik a teljes hajtóművet,
feljegyzik az egyedi elemek számát,
a hajtómű pedig egy külön számot kap.
Mostantól identitása van.
1936. március 5-én,
az új vadászgép prototípusa készen állt a tesztelésre.
SOUTHAMPTON REPÜLŐTÉR, EASTLEIGH, ANGLIA
Ma már csak egyvalaki él azok közül,
akik emlékeznek a Spitfire első tesztrepülésére.
JUDY MONGER: Alig négy és fél éves voltam.
Apám RJ Mitchellnek dolgozott a Supermarine-on.
Repülőgépek és főleg Spitfire-ok között nőttünk fel,
hisz apám ennek a fejlesztésén dolgozott.
Egy nap szólt anyámnak,
„Nincs kedved megnézni az új gépünk első repülését?”
Úgyhogy beültünk az autóba és mind elmentünk Eastleigh-be.
A pilóta kijött és beleült,
aztán azonnal fel is szállt.
Ez az együléses vadászgépek legújabb típusa,
és mint láthatják, egyfedelű gép.
A gép semmiben nem emlékeztet a Schneider Kupa győztesére.
Mellette repülünk 280 km/h-s sebességgel.
Hogy milyen sebességre képes,
azt felbecsülhetjük abból, ahogy elhalad mellettünk.
Hatalmas előnyt jelent majd a Királyi Légierőnek, kétségkívül.
Apám nagyon elégedett volt, ahogy a gép felszállt,
repült és visszatért.
„Nagyon jó volt, igazán rendben volt!” - vélekedett.
Ez volt a Spitfire első repülése.
Alig két nappal később, 1936. március 7-én,
Hitler csapatai bevonultak a Rajna-vidékre.
Baljós pillanat volt Európa jövőjét illetően.
Nagyon jól tudtuk, hogy mi közeleg.
Hitler felemelkedése és a Rajna-vidék megszállása
egyértelműen jelezte, hogy a háború a küszöbön áll.
KEN WILKINSON, VADÁSZPILÓTA
Churchill már figyelmeztetett, folyton figyelmeztetett,
TONI PICKERING, VADÁSZPILÓTA
hogy ez fog történni.
De olyan fiatalon nem sokat aggódsz a jövő miatt.
Nem hinném, hogy lettek volna meghatározó érzéseim.
18 vagy 19 éves fiatalként
annyira nem aggaszt, hogy mit hoz majd a jövő.
PAUL FARNES, VADÁSZPILÓTA
Nem emlékszem, hogy aggódtam volna:
„Uramisten! Lehet, hogy kitör a háború.”
Ahogy egyre nőtt a fenyegetés és rohamosan fogyott az idő,
az országnak nagyon kellett a Spitfire.
Csakhogy 1937. júniusában jött a szörnyű sorsfordulat.
Gyanítom, tud már a gondokról, különben nem lenne itt.
Van sejtelmem róla, igen.
Sajnos, maga súlyos beteg, Mr. Mitchell.
Erről is van némi sejtelmem.
JUDY MONGER: Már egy ideje beteg volt.
Gyerekként nem vettük észre, de apám nyilván tudta.
Hétvégeken gyakran meglátogattuk őt,
főleg ha apámnak akadt valami, amit meg kellett vele beszélnie.
Aztán a látogatások abbamaradtak.
Apám egy nap feketébe öltözött, elment hazulról és...
ennyi volt.
Nyilván sokakat elszomorít, de főleg a csapatot,
ha elveszti vezetőjét.
ITT ÉLT R.J. MITCHELL A SUPERMARINE SPITFIRE TERVEZŐJE
És amikor a legnagyobb szükség volt rá,
az ország elvesztette a legnagyobb repülőtervezőjét,
alig 42 évesen.
Innentől az idővel kellett versenyt futni, hogy befejezzék a Spitfire-t.
Csatlakoznia kellett a másik brit vadászgéphez, a Hawker Hurricane-hez.
Mindkettő létfontosságúnak bizonyul a közelgő konfliktusban.
Egy örvendetes látvány az eastleigh-i Vickers üzemből,
ahol gyors léptekkel zajlik a Spitfire-ok gyártása.
Tekintve a jelenlegi európai helyzetet,
az országnak nem lehet elegendő ilyen vadászgépe,
mely állítólag a leggyorsabb a világon.
Az erőteljes hajtóművek sorban várnak a beszerelésre,
a gyártási és szerelési munkát az a mértani pontosság jellemzi,
amely a brit kivitelezést híressé tette.
A befejezés után a gépekre alapos próba vár.
Öröm látni kitűnő emelkedőképességét és fordulékonyságát.
Épp betöltöttem a szédületes 19. évemet,
olyan idő volt,
amikor mindenki a bevonulást fontolgatta.
NIGEL ROSE VADÁSZPILÓTA
Én úgy döntöttem, hogy az a legjobb dolog,
ha a Királyi Légierő önkéntes tartalékosa leszek.
Aztán idővel gyakorló repülésre hívtak,
úgyhogy a pilótakarrierem egy Tiger Moth-ban kezdődött.
Repülni akartam, de ez költséges dolog volt.
Így azt gondoltam: „A legolcsóbb, ha csatlakozom a Királyi Légierőhöz.”
„Ott talán még fizetnek is, hogy megtanulj repülni."
GEOFFREY WELLUM VADÁSZPILÓTA
Megírtam a Légügyi Minisztériumnak,
hogy egy év múlva végzek az iskolával és repülőgépet akarok vezetni.
És hogy tudnának-e adni valami munkát.
1938. augusztusában a Spitfire a RAF szolgálatába állt.
Épp az utolsó percben.
Ma reggel, a berlini brit nagykövet
NEVILLE CHAMBERLAIN MINISZTERELNÖK 1939. szeptember 3.
ultimátumot adott át a német kormánynak.
Ebben az áll, hogy amennyiben ma, délelőtt 11 óráig nem értesítenek,
hogy csapataikat készek azonnali hatállyal kivonni Lengyelországból,
onnantól hadiállapot áll fenn köztünk.
Most azt kell közölnöm önökkel, hogy ilyen intézkedésről nem kaptunk hírt,
következésképpen ez az ország háborúban áll Németországgal.
Rádióból kaptuk a hírt, hogy háborúban állunk.
PAUL FARNES VADÁSZPILÓTA
Mind felhajtottunk egy fél bögre bort,
és sok szerencsét kívántunk egymásnak.
És ennyi volt.
Elég érzelmes pillanat volt.
Megbeszéltük a dolgot egymás közt.
Bárki elérzékenyül egy keveset,
ha hirtelen megtudja, hogy kitört a háború.
Tudtad, hogy te is benne vagy.
Elvégre erre képeztek ki.
Nagyon izgalmas pillanat volt.
Akartuk már a háborút, benne akartunk lenni.
Nem akartunk kimaradni belőle.
TOM NEIL VADÁSZPILÓTA
Ne feledjék, 18-19 éves lehettem,
és mindenért lelkesedtem akkoriban.
Elsőként arra gondoltam,
mennyi időbe telik bekerülni egy repülőszázadba?
TONY PICKERING VADÁSZPILÓTA
El is mentem a repülőtérre, talán Biggin Hillbe.
Az ottani parancsnok megkérdezte:
„Hány órát repült már a Hurricane-nel, Pickering?"
Mire én: „Még csak nem is láttam ilyet, uram."
Erre ő: „Akkor menj ki és jól nézd meg magadnak."
A kiképzésünk végén,
már mindenkit kezdett aggasztani a háború,
a kiképzőtáborból egyenesen egy Spitfire-századhoz kerültem.
Először látva a gépet, azt gondoltam, „A mindenit, ez aztán nem semmi!"
GEOFFREY WELLUM VADÁSZPILÓTA
A földi személyzet bekötött,
és bizony kicsit félelmetes volt. Még a gyújtás is.
Ömlött a füst hátrafelé... még most is látom.
Emlékszem, nagyon óvatosan gurultam ki.
A levegőben mintha magától nekilendült volna,
én meg csak lógtam a botkormányon és a gázkaron,
ahogy magával vonszolt engem is.
Amikor 1940. tavaszán, Hitler támadásba lendült nyugaton,
Európa összeomlott.
Franciaország elestével a britek Dunkirkbe vonultak vissza,
ahonnan egy csoda folytán térhettek haza.
Már csak egyetlen ország maradt Hitler látókörében.
WINSTON CHIRCHILL 1940. JÚNIUS 18.
A franciaországi csata, ahogy Weygand tábornok hívta, véget ért.
Az angliai csata most kezdődik.
Hitler tudja, hogy meg kell minket törnie, vagy elveszti a háborút.
Ha ellen tudunk állni, egész Európa szabad lesz,
és egy napfényesebb Földön folytatódhat a világ élete.
A németek negyedmillió emberrel készültek partra szállni
Nagy Britannia déli partjainál, Brighton és Dover között.
TOM NEIL VADÁSZPILÓTA
Ha ez sikerül, akkor győznek, efelől nincs kétség.
És akkor a történelem menete más lett volna.
Tisztában voltunk vele,
hogy meg kell állítanunk a „hunok” átjövetelét.
Tudtuk, hogy fontos védelmi vonalat jelentünk,
vadászpilótaként.
Ha partra szállnak és megvetik lábukat, sose tudjuk kiűzni őket.
Soha fel nem merült a vereség gondolata. Soha.
KEN WILKINSON VADÁSZPILÓTA
Magabiztosak voltunk. A legmenőbbek.
Elvégre csodálatos gépeken repültünk.
Nagyon szerencsések voltunk, a kincstár ellenére,
hogy Spitfire és Hurricane gépeken repültünk.
A német invázió sikeréhez,
Hitlernek meg kellett semmisítenie a Királyi Légierőt és repülőtereit,
és biztosítania a teljes légi fölényt.
A Luftwaffe 2.600 repülőgéppel rendelkezett.
Négyszeres túlerőben volt a Királyi Légierőhöz képest.
A legtöbb fiatal pilóta első harci bevetésére készült.
Ha elbuknak, az ország is elbukik.
GEOFFREY WELLUM: Nyilvánvaló volt,
hogy elég komoly dologba keveredtünk.
A lelövés gondolata nem volt ínyemre.
Gondoltam, hogyan kerüljem el?
Váljak nehéz célponttá? De azt hogyan?
Sose repüljek egyenesen 10 másodpercnél tovább.
Mindig az a német lő le, amelyiket nem veszed észre.
PAUL FARNES: Sose gondoltam arra, hogy mit hozhat a jövő,
hogy mi fog történni, hogy átvészeljük-e?
Hiszen alig 19-20-21 évesek voltunk.
Pimaszul fiatalok.
KEN WILKINSON: Jó pajtások voltunk.
Remek bajtársak.
Tudtuk, hogy egymástól függünk.
Biztosak voltunk, hogy segítünk egymáson, bárhol is legyünk.
Uxbridge-be küldtek, a 11. Csoport központjába,
a hadműveleti szobába.
JOAN FANSHAW TÉRKÉPSZERKESZTŐ
Nem akarom dicsérni magamat, de jó térképszerkesztő voltam.
Ezt nem kellett volna mondanom.
De ezért voltam mindig a dél-keleti sarokban,
az volt a legforgalmasabb.
Amint a radaron feltűnt egy ellenséges gép,
minden adatot elküldtek a légi irányításhoz.
Ezeket kiválogatták, a célok helyzetét továbbították a repülőkhöz.
Amikor azt mondtuk „hajsza” azonnal fel kellett szállniuk.
Ahogy jöttek az adatok, kitoltuk a zsetonokat a térképasztalra,
így a rávezető tiszt egyből látta, hogy mi a helyzet.
A szükséges adatokat a tiszt továbbította a pilótákhoz.
Egyszer, emelkedés közben, a magasságért küzdve felfele néztem.
Egy gépet kiszúrtam, egyet a 20-30 gépből, ami fölöttem volt.
Lenyűgöző volt az ellenséget karnyújtásnyira látni.
TOM NEIL VADÁSZPILÓTA
Láttad a fekete kereszteket a gépeken,
és tudtad, hogy pillanatokon belül megtámadnak.
15 másodperces tüzelésre volt lőszered.
Csövenként 300 lövedék.
Mindig a szembetámadást javasoltuk, fordulók nélkül.
Ne lófrálj körülöttük,
mert a vadászaik biztosan jönnek és megpróbálnak leszedni!
Egyenesen nekirepültél a köteléknek és tüzeltél.
Behunytad a szemed és tüzeltél.
Aztán, ha nem kaptál találatot,
kijöttél a kötelék másik felén.
Másodpercek alatt.
Hűha, ezt megúsztuk!
Bizony.
109-esek, Spitfire-ok és Hurricane-ek süvöltöttek körülötted.
Sokszor azt sem tudtuk, ki kicsoda.
Fent voltunk a Spitfire-okban,
de láthattuk, ahogy odalent a Hurricane-ek harcolnak.
Emlékszem három Hurricane-re ahogy lecsaptak 500 Heinkelre,
szétszórva a Heinkeleket.
Láttad az ellenséget, egy köpésnyire voltak.
Szinte megérinthetted őket.
Egyszer közelről tüzeltem az előttem lévő gépre,
és ketten kiugrottak, még csukott ernyővel,
olyan közel voltam, hogy szinte összeütköztem velük.
Hallottam egy csattanást.
Akkor vettem észre, hogy egy 109-es van mögöttem.
Levette a szemüvegét, láthattam az arcát.
Nagyon közel volt. Tényleg nagyon közel.
Ahogy ránéztem, láttam hogy ő is engem néz.
A saját kárunkon tanultunk.
Ha kigyulladt a géped, nem sokat vacakoltál.
A gép bármikor darabokra robbanhatott.
És akkor nem sok esélyed maradt.
Meghúztad a katapultkart és jöttél ki, mint a pezsgős dugó.
Egy ugráskor a gárda raktáraira ereszkedtem, Caterhamban.
Bevittek az ezredeshez, aki azonnal kinyitott egy üveg viszkit.
„Húzza meg!” - mondta.
PAUL FARNES: Megfigyeltem a Stukákat.
A zuhanórepülés után nem emelkedtek a magasba.
Alacsonyan maradva elindultak Franciaország felé.
És így... megkönnyítették dolgunkat.
A legutóbbi csatákban,
a Légierő automata, kisméretű kamerákkal látta el
a Hurricane és a Spitfire vadászgépeket.
Az erre a célra készült kamerák a szárnyakba kerültek.
Tüzeléskor léptek automatikusan működésbe,
és leálltak, ha a fegyverek elnémultak.
Megtámadtam egyiküket, azt hiszem, le is lőttem.
A másik pedig a tengerbe zuhant.
Nem érzel ilyenkor semmit.
Csak az jár a fejedben hogy eltaláld azt a gépet.
Nem tehetek róla, de én tényleg élveztem.
Persze, én is úgy gondolom,
hogy emberi szempontból nem lenne szabad ilyet mondanom,
amikor melletted embereket ölnek meg.
De sajnos... azt hiszem élveztem.
Roppant nehéz...
az egészről könnyedén mesélni. Tényleg az.
NIGEL ROSE VADÁSZPILÓTA
Természetesen voltak pillanatok amikor megrémültünk a történtektől.
Egyszer hárman ragadtunk egyikük farkára,
és emlékszem, ahogy rálőttem,
már majdnem súrolta a vizet.
És bár nem tudtam kiütni a harcból,
a mögöttem repülő bajtársam már biztosan igen,
mert lángba borult és a tengerbe zuhant.
Szóltak nekünk, hogy 109-esek vannak Broadstairs felett.
És amint lenéztem, megláttam ezt a két fickót, szinte a vizet súrolták,
ahogy a parttól távolodtak.
Egyből rájuk repültünk,
pontosan mögéjük, észre sem vettek.
Mindkettőt a halálba küldtük.
Csak két lövés volt.
Ne feledjük el, ez totális háború volt.
És már csak mi voltunk harcban, nem volt más, aki segítsen.
Az egész kontinens elesett, és csak mi álltunk szemben ezzel a szörnnyel.
1940. augusztusának végére,
a Luftwaffe napi gyakoriságú támadásai a repülőterek ellen,
a végsőkig igénybe vették a Királyi Légierő erőforrásait.
A pilóták és a földi személyzet, tűrőképességük határán voltak.
Sose gondoltál arra, hogy meg is ölhetnek.
Csak visszapillantva tűnik furcsának, amint este az ágyadon fekszel,
és a melletted lévő ágy hirtelen megüresedik.
A tény, hogy 20, 30, 40 mérföldnyire ölték meg őket,
rögtön ki is törölte őket az emlékezetedből.
Senkit nem engedtél túl közel.
Tartottál egy bizonyos távolságot.
Különben elkerülhetetlenül barátokat vesztettél el, nem kétséges.
Az országnak okozott kár már aggasztó méreteket öltött,
ezzel mind tisztában voltunk.
Viszont ez még inkább eltökéltebbé tett minket,
hogy megállítsuk a német betolakodókat.
Szeptember 7-én a Luftwaffe taktikát váltott.
Hitler új célpontja London volt, nem a repülőterek.
A Blitz szenvedést hoz a londoniaknak,
de értékes időt nyer a Királyi Légierőnek.
Végre a pilóták pihenhetnek.
Van idő a kifutók kijavítására és a gépek szervizelésére.
De a leszámolás napja egyre csak közeledik.
Emlékszem, felnéztem az égre és arra gondoltam,
„Újabb csodás nap vár ránk!
Fohászkodtam egy rövidet.
„Uram, nagyon zsúfolt napom lesz,”
„ha megfeledkezem Rólad, Te ne feledkezz meg rólam."
„Add meg nekem ezt a napot! Kérlek, add meg ezt a napot!”
A német tervek szerint,
ha minden jól alakul nekik,
az invázió napja szeptember 15-re volt kitűzve.
Der Tag. A nap, amikor megszállnak minket.
Azon a napon lejött hozzánk Churchill,
épp szolgálatban voltam.
Csakhogy tilos volt számunkra szolgálat alatt bámészkodni.
Lehajtott fejjel mindig a térképet kellett figyelnünk.
A térképszobában Churchill az ellenség támadásait szemlélte.
Érdekelte, hogy van-e tartaléka a Vadászrepülő Parancsnokságnak?
Nemleges választ kapott.
Kétezer ember harcolt Kent és Sussex fölött.
Naponta négy bevetésem volt.
A kék ég hatalmas panorámájában voltunk,
alattunk a kontrasztként zöldellő angol földekkel.
Ez volt az, ami segített nekünk.
Még ma is hallom a hangot,
ahogy az irányító hozzám szól:
„Több mint 150 gép közeledik a Dungeness-fokhoz.”
Erre beszólt Brian: „Tally-ho, látom őket!”
Aztán én is megláttam,
akárcsak egy hatalmas szúnyogfelhő a nyári estében.
109-esek felül, alattuk Heinkelek, mire én: „A mindenit!”
„Hol is kezdjük az aprítást?”
Naplót vezettem.
Amit persze szigorúan tiltottak.
Úgy értem, hadbíróságot kockáztattál vele.
„Iszonyú nyomás nehezedik ránk.”
„A folytonos leterhelésbe már-már beleőrülünk.”
„Légitámadások vannak szerte az országban.”
„Pihenésre alig marad időnk. Ha csak lehet, aludni próbálunk,”
”bár ez legtöbbször eléggé nyugtalan álom."
Szeptember 15-én,
a német gépek úgy hullottak, mint a konfetti,
szerte a déli megyékben.
Majd szétvetett a büszkeség.
Szeptember 15-e a csata fordulópontját jelentette.
Befejeztével, hat héttel később,
a német erők első vereségét jelentette.
És az első győzelmet a szabadságért vívott harcban.
Azt hiszem, mindannyian tudtuk,
hogy feladatunk van és azt el kell végeznünk.
És elvégeztük,
képességeink legjavát nyújtva.
Sosem felejtem el az East End-i idős hölgyeket,
mindig jöttek, átöleltek, csókolgattak és kérve kértek:
„Tartsátok távol őket, fiúk! Tartsátok távol!"
Tényleg sokat jelentett ez nekünk.
WINSTON CHURCHILL, 1940. AUGUSZTUS 20.
A hála, ami az ország,
a birodalom, sőt a világ minden otthonából érkezik,
kivéve a bűnösök otthonait,
azoknak a brit pilótáknak jár, akik dacolva az esélytelenséggel,
az állandó kihívásokkal és a halálos veszéllyel,
bátorságuk és odaadásuk révén megfordították a háború menetét.
Soha az emberiség viszályai során,
nem köszönhettek ilyen sokan ilyen sokat ilyen keveseknek.
A repülőgépgyáraink gépezetének állandó zúgása
a győzelem zenéjét jelentik.
A több hektáros padlózatokon,
a Spitfire-alapból érkező pénzeket
férfiak és nők alakítják át a légierő gépeivé.
Az intenzív bombázások ellenére, Southampton és Birmingham gyárai
továbbra is nagy számban gyártották a Spitfire-okat.
A nők immár kulcsszerepet játszottak a gyártásában,
és, ahogy a Spitfire fejlődött, a tervezésében is.
De a nők repültek is a gépeken, gyáraktól a repülőterekig.
Ezek a nők gyakran szerepelnek a hírekben,
merthogy kissé szokatlan háborús munkát végeznek.
A Légi Szállítási Segéderő (ATA) hölgyei mind rutinos pilóták,
mindegyikük mintegy 1000 órás repülési tapasztalattal.
1941-ben csatlakoztam
pilótaként az ATA-hoz.
Eme feladat elvégzésével, olyan terhet vesznek át,
amely egyébként a RAF pilótáinak vállát nyomná.
Nagyszerű volt!
Tizenhat lánnyal voltam együtt,
MARY ELLIS SZÁLLÍTÓPILÓTA
akik korábban csatlakoztak.
Szóval csodálatos volt.
Ha jól emlékszem én voltam az egyik legfiatalabb,
úgyhogy viselkednem kellett.
Nagyon fiatalok voltunk.
Mivel nem voltunk besorozva, nem kellett levágnunk a hajunkat.
Elbűvölő látványt nyújtottunk az arany szárnyainkkal
és az arany rangjelzésekkel a vállunkon.
JOY LOFTHOUSE SZÁLLÍTÓPILÓTA
Ahányszor csak elmentél a légierő étkezdéjébe,
alig várták, hogy szóba állhassanak veled.
Káprázatos élet volt,
és nem volt könnyű józannak maradni.
Elég sok fiúm volt.
Ez most visszavisz legalább 50 évet, nemde?
De ahhoz, hogy a RAF támadásban maradhasson,
repülőgépek százait kell naponta röptetni
a gyárak, a karbantartó állomások és a repülőterek között.
Megpillantottam a Spitfire-okat. Korábban még egyet sem láttam.
Nem csoda, hogy a szívem vadul vert.
Amikor szólnak neked,
hogy egy Spitfire-t fogsz vezetni,
szinte eláll a lélegzeted.
Részben idegességet okoz, „Vajon meg tudom csinálni?"
Másrészt ujjongást, hogy végre eljutottál ide.
Amikor beültem a gépbe, a pasas megkérdezte:
„Hányszor repült már ilyennel, kisasszony?"
Mire én: „Eddig egyszer sem. Ez lesz az első."
Annyira meglepődött... hogy leesett a gépről.
Izgatottan indultam és gurultam ki a géppel.
Szerencsére, a felszállás tökéletesre sikeredett.
Fent a levegőben arra gondoltam: „Ha már itt vagyok, használjam ki."
Úgyhogy körözgettem, emelkedtem, lebuktam.
Annyira élvezetes volt.
Remekül szórakoztam, amíg le nem kellett szállnom.
Jóságos ég! - gondoltam.
Egy tesztpilóta mondta a gépről,
hogy a levegőben egy úri hölgy volt, a földön pedig egy ribanc.
Mert sokkal keskenyebb futóműve volt, mint Hurricane-nek.
Így leszálláskor nagyon kellett vigyázni.
Gyakran kerültünk veszélybe.
Nem volt rádiónk.
Semmiféle segítség.
Mindezek mellett még ott volt a rossz időjárás kockázata,
és a hirtelen felbukkanó léggömbök is.
Voltak, akik meghaltak.
Voltak veszteségeink. Folyton hallhattunk ezekről.
Azt hiszem, a tudat arról, ami történik,
a háború egészéről, mindig ott volt a gondolataink között.
Persze, gyakran érkeztek hírek
a vereségekről és kudarcokról,
de ott volt az a kellemes érzés, hogy ha szerényen is,
de mi is hozzájárultunk a háborús erőfeszítésekhez.
1941-ben, miután Anglia elérhetetlennek bizonyult,
Hitler figyelme Észak-Afrikára irányult.
A cél a Mediterráneum és az arab olajmezők ellenőrzése volt.
Miközben a sivatagban dúlt a háború, az utánpótlásvonalait folyton támadták
a Máltán állomásozó brit gépek.
Az apró szigetet heves bombázások alá vetették.
Minden áron meg kellett védeni.
A Spitfire-ok angliai visszatartása miatt,
Hurricane-eket küldtek az anyahajókon, hogy elvégezzék a munkát.
A fiatal pilóták egy új, fölöttébb veszélyes kihívással néztek szembe.
Senki közülünk nem szállt még fel anyahajóról vagy szállt le rá.
De elérkezett a nap és fel kellett szállnunk. Hajnalban.
Mindig gyűlöltem hajnalban repülni.
Sose értettem, miért nem lehet délután felszállni,
TOM NEIL VADÁSZPILÓTA
egy kiadós ebédet követően?
Mindig hajnalban kellett gürizni.
Így ott voltam, egy a 23 gépből, melyek a felsorakoztak az indulásra.
Egy Fulmar típusú gép vezetett.
Nos, ha létezett valami rosszabb a Hurricane-nél, az a Fulmar volt.
Egy teljesen használhatatlan gép volt.
És nekünk követnünk kellett a Fulmart egészen Máltáig.
Mindezt rádiócsend alatt.
Nem kellett szóljunk egy szót sem,
ha a flotta tudni akarta a helyzetünket.
Már egy órája repültünk, mikor a minket vezető Fulmarnál
motorhiba lépett fel és eltűnt a felhőkben.
Szóval ott hagytak engem.
Nem volt térképem, nem tudtam Málta merre van.
Csak annyit tudtam, hogy ellenséggel vagyok körülvéve.
És alig voltam 20 éves.
Nem tudtam mitévő legyek
Csak repültem körbe-körbe, miközben tíz társam követett.
Engem tekintettek vezérnek, én viszont nem tudtam, mit tegyek.
Szüntelenül fohászkodtam, egyszerűen nem tudtam, mit tegyek.
És Isten válaszolt.
Persze nem valamiféle villámlással,
elhelyezett valamit a fejedbe, amire addig nem gondoltál.
Felötlött, talán az lenne a legjobb, ha visszarepülnénk Gibraltárig,
ami 850 mérföldnyire volt az ellenkező irányban.
Úgyhogy elindultunk.
Isten kegyelmével utunkat keresztezte a flotta,
így találtam rá az Ark Royalra és a 20-25 hajóból álló teljes flottára.
Kicsit féltünk, mert nem tudtuk, miként reagálnak ránk.
Lehet, hogy ellenségnek néznek és ránk lőnek.
Hogyan tudassam velünk, hogy baráti gépek vagyunk?
De aztán találtak egy másik Fulmart és elindították.
Mi pedig ismét a nyomába eredtünk, alig 6 méterre a vízfelszíntől.
Órákon át repültünk.
Már alig volt üzemanyagunk.
Szinte semmi.
Aztán hirtelen felbukkant Málta.
Emlékszem, ahogy átrepültem a sziklák felett,
közeledtem Luqához, amikor feltűnt előttem a repülőtér.
A bombarobbanások és a kráterek.
Mindvégig lefele néztem,
hogy lássam, hova tegyem le a gépet.
És amikor felnéztem, az égbolt tele volt németekkel.
Lehettek ötvenen vagy százan.
Azt mondtam, „A fenébe! Én akkor is leteszem a gépet."
Úgyhogy leszálltam a bombatölcsérek között.
És két nappal később...
meghallottuk a légiriadó szirénáit,
aztán megjelent három 109-es, hat méter magasságból tüzeltek.
És a golyók kilyuggatták a sátort a fejem felett.
Kiiktattak minket, még mielőtt felszálltunk volna.
Nem maradt gépünk, amivel repülhettünk volna.
Aztán váratlanul 1942. márciusában megérkeztek a Spitfire-on,
istennek hála.
Miközben Málta sorsa kockán forgott,
a Spitfire-ok érkezése épp időszerű volt.
Ez a 124-es repülőszázad,
az első századom.
ALLAN SCOTT VADÁSZREPÜLŐ
Akkoriban őrmesteri rangban voltam.
Itt is vagyok, jobbról a második.
Egy alig 18 éves fiatal.
Tehát áthelyeztek Máltára. Ez az Eagle, erről szálltunk fel.
Levittek több ezer mérföldnyit a Földközi-térségbe,
a út hátralevő részét mi tettük meg.
Elég üzemanyagunk volt, hogy kényelmesen elrepüljünk Máltáig.
Aztán az már csak rajtunk múlott,
hogy kikerülve a gödröket, épségben leszálljunk.
A Spitfire-omat percek alatt újratankolták,
kézről kézre adva a benzines kannákat, hogy feltöltsék.
Bámulatos volt. Alig érkeztem meg és a gépem máris készen állt a repülésre.
Üdvözlünk Máltán!
A bombázókra utaztunk, nem a kísérő vadászokra.
Felemelkedtünk, amennyire csak lehetett,
hogy nálunk legyen a magassági előny.
Próbáltuk elkerülni a közelharcot a Messerschmittekkel,
túl kevés Spitfire-unk volt, hogy egyet is elveszítsünk.
Megtámadtuk a bombázót,
igyekeztünk jól megszórni,
aztán a tengerfelszínig zuhanva próbáltunk egérutat nyerni.
Idővel a Messerschmittek kiszúrták ezt és követtek lefele.
Végül mégis közelharcba kerültünk, a tengerszint felett,
az életünkért harcolva.
Amikor ketten támadtak meg,
gyorsan kiszúrtad az egyiket,
miközben a nyomodban érkezőt is szemmel tartottad.
Röviden megszórtad az elsőt.
Aztán gyorsan megkerested a nyomodban érkező másikat.
Túl kellett járjál az eszén. túl kellett repülnöd őt.
Rendesen megizzadtál.
De nem a melegtől, hanem a félelemtől.
A veríték legördült a homlokodon,
aztán végig az arcodon egészen a szádig. Érezted, hogy sós.
Ilyen a félelem.
Sós ízű.
Mindig berajzoltuk a horogkeresztet.
Ez volt az első, amit Máltán szereztem.
Itt három van, ezeket egy csatában szereztem.
Ennek a gépnek a lelövését haton is jelentettük.
Ezen a képen egy lelőtt Junker 88-as látható.
Itt volt a szegény pilóta.
Az „ász” minősítésért öt vagy több gépet kellett lelőjél.
Elég vicces vagy inkább különös,
de én vagyok az utolsó, még élő pilóta a máltai ászok közül.
Hát nem bámulatos?
A Spitfire-ok teljesítették feladatukat.
1942. novemberében a sziget biztonságban volt.
A háború menete változóban volt.
Az USA és a Szovjetunió már a szövetségesek oldalán harcolt.
Az állandó pilótahiány miatt,
a RAF egy ténylegesen nemzetközi haderővé vált.
Pilóták érkeztek szerte a világból és Európa meghódított országaiból is.
És mind Spitfire-okon akartak repülni.
FRANCISZEK KORNICKI VADÁSZPILÓTA
Emlékszem a lengyel század első repülésére.
Három Spitfire-század repült Franciaország felett.
Az volt a cél, hogy odadobjuk a kesztyűt:
Gyertek és harcoljatok!
És jöttek, a mindenit!
Három Spitfire!
Az első súlyos találatot kap.
Sok vér elfolyt Franciaország felett.
A miénkből és az övékéből is.
Állandóan kemény csatákat vívtunk.
Spitfire V-össel repültünk,
és váratlanul egy új ellenséges géptípus jelent meg a színen,
amit Focke-Wulf 190-nek hívtak.
TOM NEIL VADÁSZPILÓTA
Köröket vert ránk.
Magasról támadtak, zuhanni kezdtek és közben leszedtek valakit.
KEN PADDY FRENCH VADÁSZPILÓTA
Sok, nagyon sok pilótát vesztettünk.
Elég szomorú idők voltak azok.
Valóban nagyon érdekes.
Valami, amit már régóta szerettünk volna átvizsgálni, a Focke-Wulf 190.
A RAF kényszerítette földre Anglia déli partjainál,
és egy őrjárat időben megakadályozta, hogy a pilóta kárt tegyen gépében.
Most a RAF-ot szolgálja.
A 190-es egy igen ütőgépes repülőgép volt.
Erre reagálni kellett.
The Spitfire azonnal fejlesztette gépét.
És szinte egyik napról a másikra,
GEOFFREY WELLUM VADÁSZPILÓTA
a Rolls-Royce kiszedte a motort és egy nagy kompresszort szerelt rá.
És máris javult a teljesítményt. Hihetetlen!
A Spitfire IX tényleg egy nagyon, nagyon jó gép volt.
Hatalmas ereje volt. És épp erre volt szükség.
Amikor felértél 3000 méterre,
KEN PADDY FRENCH VADÁSZPILÓTA
hallottad, ahogy hirtelen a kompresszor bekapcsolt,
ami plusz erőt adott, hogy még magasabbra menjünk.
Ezt követően már nem féltünk FW190-estől.
Bármikor találkoztunk velük,
mindig legyőztük.
Az új Spitfire sokat segített a légi fölény megszerzésében.
Megkezdődhetett Európa felszabadítása.
1944-ben,
Bognor Regisben állomásoztunk,
az invázióra készülve.
Amikor megláttuk a fekete-fehér csíkokat,
melyeket azonosítási céllal festettek a szárnyak aljára,
már tudtuk, hogy mit jelent.
De még nem tudtuk, hogy mikor és hova megyünk.
Aztán június 5-e estéjén,
eligazításra hívtak.
A sátorba belépve megláttuk Normandia hatalmas térképét.
Akkor derült ki, hogy mi az úti célunk.
Június volt, amikor amúgy is korán virradt,
így nem sokat tudtunk aludni.
Kisebb csoportokba verődtünk, körbe ülve beszélgettünk.
Mindannyian tudtuk, hogy ez lesz életünk legfontosabb napja.
Négy évvel ezelőtt Európa Hitleré volt.
De már felcsillant a szabadság reménye.
A szabad világ emberei, összefogva, erővel támadnak
a rabság gyengülő láncaira.
Ezek a második front megnyitásának első képei,
melyek bár biztonsági okokból szűkösen állnak a rendelkezésünkre,
mégis szenzációsak, mert magukban hordozzák
a hatalmas hadművelet elindításának első, izgalmas pillanatait.
Láthattuk a csapatszállítókat, amint elérik a partot.
Valóságos pokol lehetett.
Nem érzékeltük, hogy mi van ott.
A D-napon háromszor repültem arrafelé.
Mindig csend honolt.
Nem találkoztunk egy német géppel sem.
De most őszintén, ha felbukkannak,
nagyon megszorongattuk volna őket,
mert a RAF gépei mellett az összes amerikai vadász is ott volt.
Igazán sikeresnek mondhatjuk,
mert Franciaország teljes északi részét vadászgépeink uralták.
Amíg a brit polgárok alszanak,
minden idők legnagyobb haditörténete íródik.
A D-nap éjfél és reggeli órák között kezdődik.
Amikor befutnak az első hírek az emberek rohannak újságot vásárolni.
Mohón falnak minden kezükbe kerülő információt.
A hírek biztatóak. Sokkal jobbak, mint azt bárki is remélni merte volna.
Kiépültek a hídfőállások, az áttörés sikeres volt.
A leszállóhelyek már épülnek,
és ami a legjobb, a veszteségek meglepően alacsonyak.
Bombázókat is kísértünk.
Erdőkre dobták rakományaikat. Nem értettük, miért.
De hallottuk, hogy a németek valamilyen titkos fegyvert építettek.
Íme a V-1 akcióban!
Szárnyasbombák!
Meglehetősen gyorsak voltak, 650 km/h-val száguldottak.
Megpróbáltam követni egyet a csatorna felett,
de túl gyors volt.
A sugárhajtású V-1 egy új és félelmetes irányba vitte a hadviselést.
Az országnak ellenszerre volt szüksége.
És ismét, a Spitfire volt a válasz.
A Mark XIV-es.
Valamivel szélesebb és gyorsabb az elődeinél.
Arra készült, hogy a sebességre való állandó igényt kielégítse.
A vágott szárny jobb manőverezést biztosított alacsony magasságokon.
Az újratervezett szárny és légcsavar lényegi része volt a Mark XIV-nek,
akárcsak a még erősebb Rolls-Griffon hajtómű.
Az új motor befogadására az orr újra meghosszabbodott,
és légcsavarkúpot is növelni kellett.
A Spit XIV-esbe Griffon hajtómű került.
Ez férfimunka volt!
Ilyen gyorsulást korábban még sose tapasztaltam.
Ez volt az igazi Spitfire.
A Spitfire pilóta hirtelen begyorsít.
A Spitfire elfogó vadásznak készült.
Menj fel, kapd el! Gyere vissza, tankolás, újra fel! Ilyesmire.
24 változata készült el,
A legújabb típus 160 km/órával volt gyorsabb az elsőhöz képest,
és a kezdeti fegyverzet két-háromszorosát bírta el.
Zseniális tervezés volt.
A háború végéig, 1945-ig,
az összes változattal repültem. Mind a huszonnéggyel.
Szoktuk is mondogatni a gyártónak,
„Az isten szerelmére, próbálkozzatok valami mással is!"
Egy adott időszakban annyira erős motorja volt,
hogy a gép forgott a propeller körül,
és nem fordítva.
Volt kétágú propellerem, háromágú, négyágú,
ötágú és hatágú propeller is.
Túlélte önmagát is.
Összesen 22 ezer Spitfire-t gyártottak,
mielőtt a sugárhajtóművek megpecsételték sorsát.
De 75 évvel a háború befejezése után, több mint 50 még mindig repülőképes.
És minden évben újabbak térnek vissza a levegőbe.
Nagyszerű dolog a közvélemény, nem igaz?
Fura dolgokra képes.
Végül is a Spitfire végigrepülte a háborút,
és sok ember ma is kíváncsi rá.
Annyira értékes.
Oly sok emléket képes felidézni. Annyi félét.
Ma is ámulok a Spitfire-ok népszerűségén.
És főleg a pilótákén.
Elképesztő, ahogy ezek az emberek kötődnek ehhez a Spitfire-dologhoz.
Ahogy az emberek éltetik a Spitfire-t,
az iránta érzett rajongást... Nem igazán tudom megmagyarázni.
Vannak, akik inkább repülnek egyet a Spitfire-ral,
minthogy pénzüket autóra vagy valami másra költsék.
Ez önmagáért beszél.
A Spitfire kultusza
nem is annyira háborús, mint inkább háború utáni dolog.
Akkor nem volt több egy háborús fegyvernél.
AZ ANGLIAI CSATA EMLÉKMŰVE, CAPEL-LE-FERNE, KENT
Nem tudom, miért ilyen az emberi természet,
hogy harcolnunk kell egymással, elpusztítanunk egymást.
Engem megbíztak egy feladattal.
És teljesítettem.
De az élet nagyon furcsa.
Letesztel téged, próbára tesz, meg ilyesmi.
Viszont meg kell próbálnod úgy élni, hogy ne haragíts meg másokat.
Nem tudom, hogy ez akkor jó vagy sem,
és az sem, hogy akkor az egészet el kéne felejtsük.
Ami biztos, hogy nem szabad elfelejteni azokat, akik sose tértek vissza.
Mindig emlékeznünk kell rájuk.
Akkoriban nem gondoltunk semmi ilyesmire.
Én pedig büszke vagyok hogy részese lehettem.
Azt hiszem, mindannyian így vagyunk ezzel.
Azok, akik még életben vagyunk,
mind büszkék vagyunk egy kicsit.
Nem maradtunk túl sokan.
Én sem leszek már fiatalabb.
Lehet, hogy öt év múlva már egyikünk sem lesz életben.
Sose szűnik meg.
Ez a háborús veszély sosem fog megszűnni.
Az előttünk járó generáció megjárta a háborút.
Az utánunk jövő generációk is megvívták a háborúikat.
Őszintén gondolom,
a világ meg kéne szüntesse a sok ellenségeskedést és háborúskodást.
A világnak változnia kell.
Ez nem a kitüntetésekről szól.
Arról sem, hogy ki kit lőtt le.
Nem is a háláról.
Az a jó, ha emlékezünk,
mert ha emlékezünk, mindenki előtt tisztelgünk.
Akik szolgáltak, akik repültek és harcoltak a háborúban.
Eredeti, 98 százalékban.
A borítólemezek, a belső részek, mind eredetiek, 1944-es gyártmányúak.
MAXI GAINZA, SPITFIRE TULAJDONOS
Annak is köszönhetően, hogy sosem volt harcban.
A gyárból maga Mary Ellis hozta el,
aki az ATA, a Légi Szállítási Segéderő tagja volt.
Mary Ellis egy törékeny lány volt, de tudom,
hogy a háború alatt 1000 gépen repült,
amiből 400 Spitfire volt.
És valami okból kifolyólag, talán szeszélyből úgy döntött,
hogy aláírja ezt a gépet, 1944-ben.
A lánykori nevén, mint Mary Wilkins.
Még látható az aláírása, igaz elmosódva,
„Mary Wilkins, ATA, Légi Szállítási Segéderő.”
De a legszebb az egészben, hogy még életben van,
két-három hónap múlva lesz kereken 100 éves.
Az a gyönyörű Spitfire,
amelyen 1944-ben repültem,
amikor a gépet elszállítottam a gyárból,
ma délután idejön.
Alig várom.
Itt is van!
Milyen pompás!
Mennyire nagyszerű!
Így olyan kicsinek látszik, nem igaz? A Spitfire!
Fantasztikus!
- Kedves Mary! - Ez csodás!
- Ez olyan nagyszerű. - Annyira örülök, hogy látom!
- Hogy van? - Köszönöm, nagyon jól.
- Még mindig lázba hozza? - Igen, persze.
A háború alatt mintegy 1000 gépen repültem.
- Bizony. - De csak ezt az egyet szignóztam.
- Ez az egyetlen. - Ez varázslatos!
Ez mesés!
Mégis, hogyan jött az elhatározás, hogy aláírja?
Talán romantikus hangulatban voltam.
Reméltem,
hogy egy jóképű pilóta harcol majd vele,
meglátja a nevemet és felveszi velem a kapcsolatot.
- És felkeresi. - Nem történt ilyen.
- Nem történt? - Nem, egészen mostanáig.
Ezt ne mondja el a nejének!
Nem fogom. Köztünk és az itteni kamerák között marad.
- Igen. - Igen.
Megkérhetném, hogy lépjen oda még egyszer,
és írja alá még egyszer, a mai dátummal?
- Jól van így? - Remek.
Köszönöm, amiért megengedte, hogy összefirkáljam a gépét.
Öröm volt és megtiszteltetés.
Gyerekkoromban olvastam a Spitfire-okról,
és az angliai csatáról.
Olyan sokat jelent ez a gép.
Kecsességet és hősiességet.
Ő a szabadság jelképe.
Itt jön! Itt is van!
Fordította: Verdike (szaszcsaba1968@gmail.com)
MINDEN NEMZET PILÓTÁINAK EMLÉKÉRE,
AKIK A II. VILÁGHÁBORÚBAN REPÜLTEK ÉS HARCOLTAK.