Felség.
Apa, csináltunk neked reggelit.
Csak Francoise túl kicsi, hogy hozza tálcát, ezért Philippe segít.
- Igen, bácsikám. Én vagyok a legerősebb. - Elbírtam.
- Királynőm. - Jó reggelt, felség.
Hirdettessék ki: meghallgatást tartunk a Versailles-i kastélyban
május elkövetkező havában.
Tapsot.
Látjátok, milyen fontos a megfelelő választ kicsalni?
Igen.
A kedvező végkifejlethez
az emberiség legjobb példányainak kell kifejeznie Franciaország igaz dicsőségét
az örök és zengő pompa egy palotájában.
Megjegyezni. Ékesszólásotok szeretniük, modorotokat félniük kell.
Továbbá megparancsoltam, hogy Franciaország legnagyobb mesterei
valósítsák meg a világ történetének eme példátlan látomását
tökéletes és páratlan szépségű
kertekben.
Mennyország...
legyen itt.
Halványul a fény, mester.
Fáklyákat!
Madame?
Az?
Holnaphoz egy hétre, 11-kor
Ne feledkezzen meg a hosszról.
Ha a szegélyre lép, elszakad a dereka.
Itt szorít.
Köszönöm.
Le Notre mester,
Örülök, hogy megismerhetem.
Régóta csodálom munkásságát.
Le Notre?
Túl agyafúrt, ha engem kérdeznek. Az apja farvizén evez.
Az én stratégiám az utánzás.
Nem tudnak ellenállni a hízelgésnek. Mindenük a hiúság.
Persze aki bekerül, tehetséges kell legyen.
Ha már hiúság,
ez ám a kalap, uraim.
- Ez meg ki? - Madame de Barra.
Ez aztán meglepő!
Monsieur Mauve tervei.
Hány pályázó van még, Claude?
Még három, monsieur, ez után, de már látni a végét.
Unalom vagy tiszteletlenség, ezek közt választhatok.
Ha a király kérései nem lennének oly' nagyok, magam építeném meg a kertet.
Valóban, mester. Addig is..
Monsieur Mauve.
Madame de Barra.
Monsieur Duras.
- Új kabát? - A nejem ötlete.
Keddre már sáros lesz, de addig szerinte miénk lesz a munka,
így a kabát pazarlás lesz.
Logikus. Uraim, még nem volt szerencsénk.
Jean Risse és Daniel Le Vielle, Madame Sabine de Barra.
- Mind a meghallgatásra jöttek? - Igen, és ön?
Szintén.
- Régóta van Párizsban, madame? - Két éve.
És azelőtt dolgozott már valakinek?
Ismerem a vidék összes építészét.
Mindegyik urat.
Nincsen úr, monsieur. magamnak dolgozok.
Mindnyájunkat most hallgatnak meg?
Korán jöttünk, hogy megkémleljük a többi indulót.
- Én már voltam bent. - Ó, hogy ment?
Több, mint egy órát voltam bent. Nagyon részletesen magyaráztam,
- szóval, tudja, meglátjuk. - Bizonyára lenyűgözte.
Dolgoztam az apjának. Nem csüggedek.
Ő sem tűnik csüggedtnek.
Madame de Barra.
- Hát, uraim. - Sok szerencsét!
Claude Moulin, madame. Le Notre mester titkárja.
- Találkozott már a mesterrel? - Még nem.
- Madame. - Uram.
Örülök, hogy megismerhetem.
Régóta csodálom munkásságát.
- Úgy örülök, hogy... - Ezek az ön tervei, madame?
Igen. Néhányuk látható szerte a vidéken.
Mások még folyamatban vannak, nincsenek kész.
Viszont ahogy kérte, két terv is van.
Az ötödik és a hatodik, azt hiszem.
- Talán az alján... - Tanulmányoztam őket.
Akkor...
Kérdezhetek valamit, madame?
- Feltétlenül, mester. - Hisz ön az elrendezésben?
- Rendezés? - A táj elrendezése.
Nos, csodálom.
A terveket elnézve, ennek nincs nyoma.
Nem értek egyet.
Szerintem van elég motívum a hatosban, hogy...
Hisz ön a táj elrendezésében?
Az elrendezés megköveteli, hogy Rómára vagy a reneszánszra tekintsünk vissza.
Azt mondom, biztos, hogy nincs valami egyedülállóan francia,
amit eddig nem dicsőítettünk?
Aminek az eléréséhez kellenek a rendezés szabályai.
Egész munkásságom
azon az elven alapszik, amit ön megtagad.
Vajon pályázik egy állásra olyannal, aki ön szerint...
- idejétmúlt? - Uram, én...
csak csodálni tudom a munkáit.
Ön alkalmazott először ilyen technikákat.
Bocsánatát kell kérnem, ha bármivel akaratlanul is...
- megsértettem. - Madame,talán
ha annyi időt tölt a nyilvánosság előtt, lehetséges célpontként,
amennyit az én családom, újra eszébe jut majd ez a beszélgetés.
Jó napot.
Mondjuk három perc?
Hogy ment a meghallgatás? Jól?
Nem túl jól.
Van kedvenc pályázója, mester?
A király javítani akar a tökéletességen, és a lehetetlenért nyúl.
Barbárok vesznek körül.
Ha cserben hagyom, az a halál.
Inkább börtön.
Piszkolja be a kezét, lássa, mi nő ki. Az apja ezt tenné.
Ön egyszer azt mondta, "Bármily' nagy,
"senki sem tudja, mit akar, míg meg nem kapja."
Igaz.
Egy úr kívánja látni. Monsieur Le Notre.
- Itt? - Ne aggódjon, maradok.
Gyerünk!
Tessék. Menjen!
Madame azonnal itt lesz.
Édesapám tanított kertészkedni.
Buzdított, hogy lássam a szépséget, és újraalkossam,
nem feladatként, inkább hitvallásként.
Azt mondta, Isten először egy kertet adott nekünk,
és mikor az Édent elvesztettük, a végzetünk lett megtalálni és megalkotni,
de csak néhányunknak adatott meg tudni ezt.
Csak néhányunknak adatott meg.
Ma kémkedtem ön után, mielőtt az interjúra jött.
Elmozdította az egyik cserepemet.
Igen.
Kíváncsi voltam.
Nem rabolom el túl sok idejét.
Ismét rápillantottam a terveire.
Nem érdekelték. Ennek ellenére kitartok mellettük.
Hozzászoktam, az az igazság.
Nem mondtam, hogy nem érdekelnek a tervei.
Azt mondtam, nem találtam bennük rendszert.
A káosz eme áradata,
ez az ön Édene?
Ahogy én keresem.
Beszéltem ma a nyilvánosság előtti lét nyomásáról.
Megkímélem az ismétléstől, de, madame, az én világomban,
az anarchiát is a király parancsolja,
és a káosz tartja a költségvetést.
Jó estét.
- Később, messieurs. - Uraim.
Üdv Versailles-ban!
Remélem, nem volt túl nehéz idetalálnia.
A térkép, amit küldött, csodásan pontos. Szükség lesz rá, hogy kitaláljak.
Körbejárunk egy kicsit.
Madame de Barra, Monsieur Sualem és De Ville.
Ők építik a Marly szökőkutat, és egy vezetéket innen Versailles-ba,
ami reményeink szerint enyhíti az itteni súlyos vízhiányt.
- Madame. - Uraim.
Madame de Barra fogja építeni a sziklakertet itt, Versailles-ban.
A víz, vagy inkább annak hiánya, komoly gond lesz.
Mester, a király törekvései már..
Hatalmasak, folyton változnak, és a mi feladatunk megfelelni.
Tisztelettel, korlátlan igényeknek senki sem tud.
A király parancsai nem korlátlanok, De Ville. Azok az ő parancsai.
Hát rendben, de a vízvezeték csak annyit bír.
Mikor az építkezést kezdtük, az volt a benyomásom...
Ami volt, elmúlt.
A mi dolgunk a természet behódolása, jelen tervek szerint.
De, monsieur, a pénzt már elköltötték.
A vezeték elegendő vizet fog szállítani Versailles kertjeibe, mert muszáj.
Ez az utasítás. Madame?
Ez lényegében az ön terve, a hatos, ahogyan benyújtotta.
Ez a rész teljesen az enyém.
Látja?
Illik az ön tervének ehhez a végéhez.
Most láthatja a vállalkozás kiterjedtségét.
Igen.
Egy hatalmas, sík terület.
Egy lépcsőzetes szélű aréna.
Csakugyan.
A zenekar... idefönt lesz.
Zenekar?
Egy bálterem.
- Egy kinti bálterem. - Van egy csapat munkás.
Olyan felszerelést választ, amit akar.
Olyan díszítést készít, amilyet jónak lát.
Az idő véges.
A költségvetés. Próbálja nem túllépni.
Mester?
Miért én?
A kerteknek elég nagynak kell lenniük, hogy ne csak az én hangom töltse be.
- Mama! - Jövök.
- Madame de Barra. - Monsieur,
bocsássa meg, hogy itthon zavarom, de átdolgoztam a terveket.
Ha... feltöltünk
egy tartályt a hegytetőn,
lenne elég víz működtetni a szökőkutakat és az építkezést.
Nem kell folyamatosan víz, ha újrahasznosítjuk.
A nyomás visszajuttatja a kiindulási ponthoz.
És van egy folyó,
itt, a föld alatt.
- Szabad? - Hogyne.
Nos, köszönöm, madame.
Majd részletesebben áttanulmányozom.
Sajnálom, ha ez fokozza a zűrzavart.
Hozzászoktam, mint egy jó növény. Engedélyezem.
Egy órát vártunk egy játékasztalra.
Montespan és Lauzun kisajátította őket.
Amúgy is, aztán jött a hír, hogy ég a háza.
Biztosra vettük, hogy ezzel vége a nyerő szériájának.
Nyilván nem. A grófné tovább játszott.
A gyerekek jól vannak, mi mást tehetett?
Csodás lélek, meg is tapsolták érte.
Hogy áll rajtam ez a ruha, André?
- André, figyelsz? - Nagyon csinos vagy.
Min tanakodsz, ami ilyen fontos?
Terveken.
Versailles.
Ezek azok a rajzok, amiket az a nő hozott el?
- Azok. - Értem.
Gombold ezt be nekem, André.
Életlen eszköz.
Talán ettől illünk össze.
Kreatív vagy, de finomabb mozdulatokra képtelen.
Ne feledd, André. Én vagyok a szakértő.
Te csupán a kertész, bármily' nagy is.
Az én támogatásom nélkül, nos,
használd a képzelőerőd.
Ennyi épp elég egy napra.
Mit...
Hová... Hová mennek?
Luc?
Hogy néz ki, madame!
Mikor kelt reggel? Megint nem aludt?
- Nem emlékszem. - Jobban oda kell figyelnie.
Ilyen tempóban nem fogja bírni. Is mi lesz akkor velünk?
Valami mindig eszembe jut.
Ma jött.
Mit ír?
Ismeri?
Monsieur Duras.
Ismernie kell a járást a brigáddal. Különben a semmirekellőkkel végzi.
Az a sok, aki itt volt, egy másik oldalon lógatják a lábukat.
Többet nem fognak zavarni. A gerenda szállítók szintén.
Az egyik barátja az interjúról ajánlotta őket.
- Talán nem gondolta át. - És ön igen?
Ha bele bukik, mi is.
Megvallom nem szép, de igaz.
Szóval...
Szóval, kis kutakodás után megtudtam, hogy a megbízottak közt
mindenki tömve van jó munkásokkal, kivéve önt.
Hála a barátainak a meghallgatásról.
Néhányan nehezebben viselik a vereséget. Én, ugyanakkor,
egy leviatánt vettem el, és eléggé hozzászoktam már.
Nagyon pontos utasításokat ad, melyekkel mint mondtam, sosem mernék ellenkezni.
- Utasításokat? - "Őt vedd fel."
Hát, egy ember répaként törik a leviatán karmaiban.
Amellett ott vannak a kicsik.
Büszke vagyok rájuk,
ha másban meg is alázkodom.
Ezt levehetem?
Meghívtak a Louvre-ba.
Jó ég! Vacsorára is, gondolom. Nagyon szép.
Lesznek ott mások is?
Versailles lesz királyságunk szíve,
amit az emberiség legjobb példányai laknak,
a régi istenek tetszésére,
és visszhangjukat kertek verik vissza,
ahol minden új kanyar más izgalmat rejt.
Szelíden folyó szökőkutak
balzsamként enyhítik a zúgó fület.
A narancsvirág illatos ligeteit nyugodt szelek fújják.
Micsoda fény,
micsoda szépség, micsoda remény.
Versailles, Versailles,
Versailles.
Ó, bocsánat!
Azt hiszem, erre van előre, madame.
Egy kis hűs esti levegő, azt hiszem, jót tesz, madame, nem igaz?
Köszönöm.
- Először van az udvarban, madame? - Ott... ott vagyok?
Mit gondol, hol van?
Hát, nem is tudom.
A Versailles-i kertészek fogadásán.
Valami fészer ügy? Milyen pompás.
Egy fejdísz a gaz között.
Azt hiszem... alábecsültem valamelyest az eseményt, monsieur.
Antoine Nompar de Caumont, Puyguilhem grófja, Lauzun hercege.
Antoine.
- Sabine de Barra. - Örvendek.
Hadd vezessem körbe.
Mit tud rólunk, madame, csapdába esett egerekről?
Sajnos azt kell mondjam, semmit.
Télen, nyáron, ősszel, tavasszal, mi itt vagyunk.
A király engedélye nélkül nem mehetünk el.
Igen, egerek a csapdában.
Kis közösség, csupán kétezren vagyunk.
Mindenki ismer mindenkit.
Mindenki kitaposta az útját a tömegen át.
"Kitaposta az útját"?
Harcolt, viszonyt kezdett, ilyesmi.
Montespan grófné. Késett, mint általában. A király szeretője.
Legalább négy gyerekük van, de elkalandozott a figyelme.
Új csillag emelkedik.
Madame de Maintenon.
- És ő itt van? - Istent szolgálja.
Másokkal ellentétben nem vesz részt olyan léhaságokban, mint egy parti.
Ne nézzen oda. Rólunk beszélnek.
Madame de Barra.
Ön...
- Én... elkéstem? - Nem.
- Korán jöttem? - Nem.
Akkor mi?
- Itt van. - Az egyik kertésze? Tökéletes.
Az asztalhoz kell kísérnem a grófnét.
A gondjaira bízhatom az új barátomat?
Természetesen.
Jól vigyázzon rá, monsieur. A keselyűk már köröznek.
Örömömre szolgált.
Madame?
Kivételes életnek tűnik.
- De ön jöhet-mehet? - Ó, igen. Én kijárok.
És most mind Versailles-ba költöznek. Egy faluba.
- Velük tart? - Lassan megőrülnék.
Úgy gondolnak magára, mint zöldségtermesztő, vagy hasonló?
Ne figyeljen az én hiúságomra, madame.
Önben egész biztos nincs.
Na és ön, Madame Sabine de Barra?
Hajlamos rá?
- Emlékszik a kalapomra? - Lehetetlen volna feledni.
- Jelentős kiadás volt. - És teljesen fölösleges.
Nolly!
- Drága, öreg káposztám! - Monsieur!
Adj egy csókot azonnal, vagy komolyan megsértődök.
- Milyen pompás kalap! - Úgy találja?
Kipróbálom, sosem hordok kalapot.
- Nem. - Összenyomja a parókám.
De ki ez? Drága hölgy, leborult. Engedje meg.
Hadd mutassam be Philippe őkirályi felséget, Orleans hercegét.
Felség, ő Madame Sabine de Barra.
Örvendek, madame.
Hogy lehet, hogy ilyen kitűnő ízlésű nő
összeáll egy olyan agyag döngölővel, mint André?
Be kell vallanom, magam is agyag döngölő vagyok, felség.
A mesternek dolgozom Versailles-ban.
El sem bírom képzelni. Mesélje el, hogy-hogy az.
Ó. Bemutathatom Vasse grófját?
- Le Notre mester, Madame de Barra. - Örvendek.
De továbbra is rejtély, madame.
Egy ily' kevéssé túldíszített nő mit keres Nolly-val?
Én a divat skála másik végéről beszélek.
Nem kérek érte elnézést, nekem így tetszik.
Feleljen, madame. Hallgattasson el.
Csak ezt az egy dolgot tudtam, hogyan csináljam, pénzért.
És élvezi a hivatását? Ösztönzi?
Nagyon nehéz időkön segített át, és általa lehetek független.
Kedves!
Én csak teszem, amit mondanak. Akár hatalmas német nőket is elveszek.
Bár, bevallom, őt jobban kedvelem, mint az utolsó feleségem,
aki már halott, mint egy kő, hál' istennek.
Csókolj meg, férjem. Szükségem van a szeretetre.
Csodás a hitvesünket látni.
Drágám, udvariatlanok vagyunk.
Palatine hercegnő, Orleans hercegnéje, bemutatom Madame de Barrát, aki...
Nolly, mivel is foglalkozik Madame de Barra?
Ezt hallgasd, kedvesem, érdekes lesz.
Vízesést épít Versailles-ban.
Nem lesz hozzá fogható a kertben.
Milyen káprázatos!
Csodálója vagyok a mérnöki munkának. Madame, ígérje meg, hogy megmutatja!
Felségedék talán a Louveciennes-i vízvezetéknél ebédelnének?
Az vidéken van? Mindig eltévedek vidéken.
De most, hogy kiköltözünk Versailles-ból, én...
emberi medúzává válok. Szánalmas, alaktalan lénnyé.
Szeretnénk menni, Le Notre mester.
Mindenkinek jönnie kéne, úgy vélem.
Jöjjön, Madame de Barra.
Forduljon egyet velem, és meséljen a vázlatáról.
Örömmel, felség.
Hát, Nolly, Madame de Barra bizony fellelkesítette a kedvesem.
Magát is?
Nagyon szórakoztatónak és rendkívül eszesnek tartom abban, amit csinál.
Valóban?
Örülök. Jó ember.
Macaront?
Köszönöm, felség.
Azt hiszem, jól sikerült a beszédem.
Igen. "Az emberiség legjobb példányai" bizonyára élvezték.
Lehet, hogy kőből építünk, de elmondhatom, pihekönnyű
az állam súlyához képest.
Az öcsém mondja, hogy új ötleteket valósít meg a kerttel. Miért?
Meggyőztek, hogy szélesítsem a látóköröm.
- Kipróbálták őket? - Véleményem szerint megfelelőek.
Megfelelőek?
Tavaly tartottuk a "Nimfák és pásztorok" jelmezbált,
és kicsit sem volt tréfás, a sok ösztövér arc a lenparókák alatt.
Ősréginek tűntünk.
Ablakot akarok a tökéletességre, így az emberek önmaguk legjavát láthatják.
Túl öregek lettünk a tréfákhoz.
Eredeti lesz, de kiegyensúlyozott.
A felelősség az enyém.
Igen.
Az.
André.
Nem is láttalak a sötétben.
- Jó volt az estéd? - Gondolom, amennyire a tiéd.
Azzal a nővel voltál.
Tiszta!
Ön vakmerő, madame.
Tudja, hogy a férjem és a gróf szeretők?
Ettől még lettek gyerekeink, és szereti is őket.
Csatában rendkívül bátor.
És jó a szíve.
Örülök a választásomnak.
Még egy dolog a vidékben
a mocsok.
Mindenhol ott van.
Vagy a vadállatok csinálják.
A vidék csupa mocsok!
Néha úgy érzem, teljesen legyőznek az élet szélsőségei.
Mikor egy ilyen helyre jövök,
fokozatosan, egy kis bátorság uralkodik el rajtam,
és rátermettebbnek érzem magam.
Gyakran érez így?
Egyre gyakrabban.
A neje sosem kíséri el?
Hogy ő...
sosem jön ki önnel máskor, ahogy most?
Ön nagyon nyílt, madame.
Van egy egyezségünk.
Hűtlenségnek érzem ilyesmiről beszélni.
Ön is házas?
Nem.
A férjem meghalt.
Sajnálom.
Ma azt mondta, vakmerő vagyok,
de a vakmerőség a biztonság elhagyása,
viszont szerintem a biztonság hagyhatott el engem.
Mi az?
Semmi.
- Menjünk tovább. - Hogyne.
Jöjjön. Valamit látnia kell.
Egy szentély.
A királyné halott.
- Milyen kedves. - Milyen gyors.
Jól érezted magad a pikniken, André?
Felteszem, madame, nem tud az eseményekről.
Események? Milyen események?
A királyné meghalt, madame.
- A királyné? - Halott.
A király újranősülhet?
De nem a barátnőddel, a grófnéval, azt hiszem.
Sajnálom Montespant.
Óvatosan a lépcsőn, madame.
Többet a szekérre!
Nem, a másikat.
A szárazfa kell. A száraz.
Madame de Barra.
- Mester. - Haladást ért el.
Új művezetőm van. Monsieur Duras.
Le kellett csapolnunk a földet a szökőkút alatt.
- A terület mocsaras. - Ez gyakori gond a kertekkel.
Köszönöm.
Néha elfelejt enni?
Ez pástétom Madame de la Tourtól. Hínárral eteti a kacsákat.
Csak arra telt neki.
Szükségből erényt.
Mi mulattatja?
Volt egy ír nő, aki meghalt, és a férje az íratta a fejfára,
"Itt nyugszik Eleanor Fitzgerald.
"Erényei felülmúlták hibáit."
Nagylelkű tőle.
Ön szerint megmutatta neki a halála előtt?
Én nyíllal szúrtam volna ki a szemét.
Talán csak őszinte volt.
Hogy van a király?
Döbbenten, azt hiszem.
Szegény kis spanyol nő.
Levágták a fejét, a szerveit meg szépen kiterítették.
És az összes barátjának, szobalányának, mindenkinek
az asztal köré kellett gyűlnie.
- Miért vágták le a fejét? - Hogy lássák, mitől halt meg.
Gondolom el kell mennie a temetésre.
Nos, mennem kéne.
Én vagyok, uram királyom. Szabad?
Jöjj hát, öcsém.
Ha a király nem eszeik, Franciaország nem eszik.
Én etetem az országot, és neked el kell fogadnod.
Nem vagyok éhes.
Van rózsalekvár.
Citrom van?
Marly-ba kívánok menni!
És egyedül akarok lenni!
Próbálja nem elhajlítani.
Szépségeim.
Monsieur de la Quintinie?
Madame Sabine de Barra.
Nagyon örülök a találkozásnak.
A Versailles-i Építési Hivatal küldött,
hogy bokrokat rendeljek, ahogy én kívánom, jómagamnak.
Magammal hoztam válogatott évelőket, amiket elcserélhetnénk.
Ez a Négy Évszak?
Igen, úgy hiszem.
Isteni.
A szín is jó.
- Azt mondta, növényeket válogatott? - Egy kis kocsira pakoltam le,
hogy ide hozzák őket, de nem látok erre senkit.
Egyedül kívántam lenni, elküldtem őket.
Ha egyedül lenne, visszajöhetek.
Ne, ne, ne! Úgy találom, ma épp az ön társasága kell.
Semmi sem felelne meg jobban,
mint a király kertésze,
hogy az évelőkről adjon tanácsot.
Engedje meg, madame, hogy segítsek.
Nagyon kedves, monsieur.
Ragaszkodik a körtékhez, mester.
Eléggé szeretem őket, nem túlságosan.
Szerintem a mester most megtéveszt engem.
Megtéveszti?
Nos, igen, ismerem a könyvét a körtékről.
A könyvem a körtékről?
Ó igen, írtam könyvet a körtékről.
Azt hiszem, azt írtam benne, nagyon szeretem őket.
Azt hiszem igen.
És az évelőket.
Szereti a virágokat, mester?
Madame de Barra, szenvedélyesen szeretek minden virágot.
Viszont Le Notre mester megtiltotta, hogy annyit használjak,
amennyit szeretnék Versailles-ban. Néhány kis ágyással jár a kedvemben.
Remélem, meg tudom téríteni, mikor elfoglaljuk a kastélyt. Viszont...
ön már óvatos velem, madame.
Mellőzhetjük ezt, és folytathatjuk ugyanúgy?
Ma én vagyok...
Monsieur de la Quintinie.
Csakugyan.
És az is.
Jobb, hogy Versailles-ba költözik, felség?
Sokkal.
A gyerekeknek jó távol a várostól.
Tudom, mindenki szerint zsúfolt.
De úgy éreztem, sosem engedem el az építészeket, kivéve ha beköltözök.
Ismeri az építészeket, Madame de Barra?
Jelenleg én is építek a kertjében Versailles-ban.
Melyik építkezés az?
A sziklakert.
- Ismerem. - Nem állíthatom, hogy egészen sajátom.
Le Notre mester fogta egy egyszerű tervemet,
és kitűnővé tette, így...
Megérti vonakodásom.
Csodálja a mestert, madame?
A legteljesebb ember, akit ismerek.
Vágyom annak a társaságára, aki így jellemez engem.
Ezek a maga virágai?
Nemrég halt meg a feleségem. Hallotta?
Igen, felség.
Emlékszem az esküvőjük napjára.
Remélem is, amennyibe került.
Bár egy nagy részét az apja fizette.
Elment az esze, Isten áldja.
Hosszú vérvonal, az sosem jó.
A nejem egyszerű volt, igazán.
De kedves volt.
És ragaszkodott hozzám.
Ezt találtam, miután meghalt.
Az életünk elbeszélése.
Mint ha egy gyerek írta volna.
Látja ezt?
"Ma megóvtam egy virágot Őfelségétől."
Aztán az idő és a hely.
Ennek a nőnek a titkos élete.
Érzem az elvesztését.
Szeretnék újra megnősülni.
Ezúttal azzal, akit én választok,
nem pedig az állam.
- Felséged gondolt valakire? - Igen, de a hölgy nagyon istenfélő.
Legtöbbször átsétálok a termeihez, csak ülünk és beszélgetünk. De...
a könnyedsége az, ami tetszik.
A könnyedség.
Sajnos nem előkelő származású, így, látja, holtpontra jutottam.
Ha elvenne...
egy ön által választott hölgyet,
szükséges lenne mindenkinek tudnia róla?
Ha a szertartás titkos lenne, csak a párral,
ki vitathatná a kimenetelt?
Bolondok lennének megtenni utána, ha már megvolt.
Igen.
Mennyi küzdelem.
És ön, Madame de Barra?
Magát mi hajtja?
Szeret valakit?
Nem mondhatnám.
Miért?
Valami... személyes miatt.
Mi olyan személyes, hogy ne lehessen megosztani a szerelemben?
Itt az idő, madame,
hogy mindketten fittyet hányjunk a múltra, és a jelenben éljünk.
Írok egy levelet, egyik kertésztől a másiknak,
mondjuk, elvetett magokért cserébe.
Az majd az udvarba hozza...
ahol a szemem...
mindig magán lesz.
Nem feledem a kertben töltött napunkat, Madame de Barra.
Még mindig a darabkáiddal játszol, André?
- Segít gondolkodni. - A tiéd.
Liliomos pecséttel.
Vajon a királytól jött?
Meghívás?
- Szükséged van valamire, madame? - André? Olyan titkos?
Tájékoztatlak, ha már kérded,
hogy Fontainebleau-be megyek a hét végén.
Fontainebleau-be?
Nem tudtam, hogy ott folyik valami.
- A grófné biztos elfelejtette. - Egyedül utazom oda.
Világosan, madame, ez a helyzet. Ha megbocsátasz.
Madame de Barra.
Olyan része az életednek, amit figyelembe kell vennem?
André, egy építész?
Építész vagyok, madame. Ez a hivatás lát el téged pénzzel.
Nagyon tréfás. Talán az ábránd is az, közted és közte. Ám legyen.
Azonban elvárom, hogy válaszd szét az életünktől.
Ha ez a viszony köztudomású lenne,
nevetség tárgyává válnék. Borsódzik tőle a hátam.
Emlékeztetlek, madame, hogy te voltál, aki erre az útra lépett.
Te, csakis te irányítottad ide az életünket,
és akkor, madame, mikor a legnagyobb szükségem volt rád.
André.
Úgy érzem, valami szélén vagyunk most.
- Próbálom magunkat visszahúzni. - Ismerted a kárt, amit okoztál,
de szabadon élhetted az életed kívánságod szerint,
anélkül, hogy szégyenbe hoztalak volna.
Most hasonló előzékenységet kérek.
André, most józan döntést kell hoznod! Ne zárj ki, könyörgöm!
Én is könyörögtem. Emlékszel?
Hadd adjam ugyanazt a tanácsot, amit te adtál nekem.
Azt mondtad, "Ez a különlegesség érzésének kérdése.
Ha képtelenek vagyunk rá, hogy a másik különlegesnek érezze magát,
el kell fogadnunk, máshol vigaszt keresnünk,
másokkal.
Ez egy őszinte egyezség, drágám.
Majd hozzászoksz."
Ezt mondtad.
Milyen a földlabda?
- Kicsit száraz. - Áztassa éjszaka.
- Nem biztos, hogy kell. - Akkor csak rögzítse.
Le kéne takarnunk a sorokat.
- Több kötél kell. - Nekem több étel.
- Melegben. - Menjenek, majd jövök.
Madame de Barra.
A nevem Le Notre.
Madame.
Látott már olyat, akiről tudta, hogy szerepe lesz az életében?
Azt hiszem, ön özvegy. Milyen magányos lehet!
Már tudom egy ideje, hogy Andrénak valami titkos öröme van,
de a férjem törekvései csak az enyémhez kötődnek.
Maga nem az első kilengés, és most úgy hiszem,
nem is az egyetlen.
Ahogy jött, úgy megy majd.
Értsen meg, madame.
A férjemnek és nekem megfelel így.
Csinoska.
Megtaláltuk a zsilipkaput, ami a kúthoz kapcsolja a tartályt.
Ha feltöltjük, a csövekben megnő a nyomás,
és eláraszthatjuk a ligetet.
Csináld!
Később.
A fával tartsa lenn!
- Biztos nyitva van a zsilipkapu! - Több ember kell!
Akkor imádkozzon!
A pokolba vele!
Köszönöm.
- Rendbe lehet hozni? - Rendbe.
A szintek túl gyengék voltak.
Nyitva maradt a kapu. Emiatt nem hibáztathatják, sem a viharért.
- Mit kéne tennem? - Alkalmazkodjon.
Mint egy szívós növény?
Mint egy szívós növény.
Csak a szórakozása része vagyok?
Egyáltalán nem.
Nekem ez mind új.
Tisztességes ez?
- Ön az? - Nem.
Azóta nem voltam az, hogy magát figyeltem a kertemben.
Az ön szíve vadul ver. Az enyém csak ketyeg.
Egy ilyen csodának nem tudok mit ajánlani.
Ha éhes, megetetem.
Ha őrült vagyok, rám szól.
Maga nem őrült.
Nem ismer még egészen.
Éhes?
Éhen halok.
Nem boldog?
De.
Az ríkat meg.
Nem megy.
Nem megy. Ne is kérje.
Mit mondjak? "Eredeti"?
"Folytassák vég nélkül"? Erre számít tőlünk?
Madame de Barrával dolgozott.
Kitart eme terv mellett?
Ha szólhatok, felség, az elején épp olyan kétkedő voltam, mint ön.
Ám most?
Megtértem, úgymond, felség.
Most is, a természet küldött akadályt, felség.
A tökéletesség nem hajol meg a természetnek. Azok meg mik?
Nos, felség, örülök, hogy kérdezi, mert ez, igazán
ami Madame de Barra. Különös, felség.
Megmutathatom felségednek?
Eszébe fog jutni, amit a Nimfák és pásztorokról mondtam.
A korral egyre tisztábban látunk dolgokat.
Ez a terv,
méltó hozzánk?
Madame de Barra látomása példátlan.
Csak a bizalmat adhatjuk azoknak, akik az újért nyúlnak, felség.
De mikor a szépséget ilyen képzelet írja le, mint az ő művészete,
minden általam ismert előtt
méltó a királyhoz.
Én csak sarat látok.
Szavait később fontoljuk meg.
Most közöljék Madame de Barrával, hogy elvárom a Fontainebleau-be.
Nem tudom...
ebben mi áll,
vagy milyen bajnak a része.
Ez mindkettőnknek rossz vég,
és ezt sajnálom.
- Isten hozta Fontainebleau-ben. - Antoine.
Milyen gyönyörűen fest!
Azt hiszem, ez kötelező.
Valóban. Néhány hölgynek ez mégis kihívás.
Mi tagadás, a kihívásnak önben nyomát sem látom.
Ne is mondja, madame. tönkremegyek a kiadásokba,
és ami rosszabb, akadályoz a szerencsejátékban.
Be kell valljam, önt lekísérni felér egy puccsal.
Hogyhogy?
Több csoport sóvárog az ismeretségére.
Én senki vagyok. Mire az érdeklődés?
Madame, meg is válaszolta. Látja, hogy néznek önre?
Maga senki, ahol mindenki valaki, mégis itt van.
Ettől több, mint a valakik. Főleg, ha társalog.
A szavak csak összezavarnak.
Látja? Érdeklődéssel néznek felénk a jókedvem miatt.
De a hordák még nem kaphatják meg.
Szigorú utasítást kaptam, hogy egy bizonyos személynek adjam át.
Montespan grófja.
Egek, mi utat be kellett járnom, madame.
Kellett zsarolnom, hazudnom, és minden csalást bevetnem, hogy találkozzunk.
- Mennyit fizetett a komornyiknak? - Öt aranyat. Túl sok volt?
- Jó helyre került. - Lauzun, mélységesen szeretem.
Csókoljon meg, és hagyja megvizsgálnom a zsákmányom.
Később majd imádom. Madame.
- Sok szerencsét az asztaloknál. - Úgy érzem, ma szerencsém van.
Legkedvesebb barátom, és a legpompásabb szerető.
Mit mondhatnék, madame? Az események megelőzték a király érdeklődését.
Először jár Fontainebleau-ben?
- Igen. - Nem előkelő?
Csöppet sem. Semmi nemes vér.
Teljesen a saját érdemei miatt van itt.
- Ismerek egy híres embert. - Értem.
Fel akartam ajánlani Lauzunt, de előttem jár.
- Athenais. - Palatine.
És Madame de Barra. Úgy örülök, hogy ismét látom.
- Hercegnő. - Ó, kérem, szólítson madame-nak!
Szeretetteljes, és mindenki így hív.
Jöjjenek! A titkos helyemre.
- Földet ás? - Igen.
- Mégsem sült le a napon! - Talán egy kicsit.
És himlős sem volt! A bőre makulátlan!
Mutassa a kebleit. Szépek?
Akarja látni az enyémeket? A legszebbek.
Igen, azok, leszámítva Suzanne-t, aki 70.
Igen, az övé tökéletes.
Nézze, tessék, fogja meg!
A szeme színe, akár a tenger.
Ez a ruha más szabású. Tetszik a dereka.
- Házas? - Özvegy.
- Szerette a férjét? - Igen.
Gyermekek?
Meghaltak?
Egy lány.
Hány éves?
- Hat. - Palatine is elvesztette a fiát.
Négy éves volt.
Oly' kicsi és gyönyörű!
Charles egy éves volt.
Joant és Annt egyszerre vesztettem el. Himlő.
A férjem és a fiam a harctéren esett el.
Egymás karjaiban haltak meg.
Én épp, hogy itt vagyok.
Hogy haltak meg?
Nehéz erről beszélnie?
Az megeshet.
Mindent egy ládába pakoltam.
Az összes ruhájukat, cipőjüket,
a játékait.
Azóta sem volt bátorságom bemenni oda.
Majd ha elég erős lesz, kedves,
ha elég erős lesz.
Az udvarban nem szabad a halálról beszélnünk.
A királynak nem tetszik, de egymás közt beszélünk róla.
Senki sem tilthat ki egy gyermeket anyja szívéből.
Én minden gyermekem Maintenon-ra bíztam.
És hogy ellenem fordult most.
A szent, vén lotyó.
Csodálkozom, hogy egy zárda sem követelte magának.
Nem olyan pazar a viselet.
Jön a király.
Bemutatták már?
Nem.
Felség, örömmel mutatom be Madame de Barrát.
Madame.
Felség.
Ez egy Négy Évszak?
Igen, felség.
A világ leghíresebb kertészének.
Engedje meg,
felséged.
Könnyű, őszinte illat.
Természetes és szabad.
Néhány rózsa hervadtnak tűnik
és elvirágzottnak.
Ez a sors vár minden rózsára, felség.
Folytassa, madame.
Minden rózsa ki van téve az elemeknek, felség.
Bimbóznak, virulnak és elhervadnak.
Igen, madame?
A rózsa teljesen észrevétlenül nő,
természetesen változik át,
és bár az elemek kegyetlenül bánnak vele, nem vesz róla tudomást,
és folytatja a célja felé, a szépsége megítélése nélkül.
Sajnos,
velünk ez nem így van.
Ha egy ilyen rózsa szólhatna,
mit mondana?
Igen, itt vagyok,
és a természet őrizete alatt szolgáltam,
és utánam a gyermekeim fognak.
Van-e ennél nagyobb adomány, vagy könnyedebb vég?
Bölcs rózsa.
És milyen védelmet ajánlhat a kertész ennek a rózsának
a változás kíméletlen elemeitől?
Türelmet, törődést
és egy kis meleget a naptól, ezt remélhetjük, felség.
Lekötelez, madame, a nyájas emlékeztetőért.
Most sétáljon velem.
És meséljen...
a haladásról a kertünkben.
A kedvessége,
megfizethetetlen.
Nagyon bátor volt ma este.
- Remélem meghallotta. - Elegendő alázat.
Hát itt vagy.
Philippe.
- Felöltöztél. - Dolgom van Chartres-ban.
Gondoltam, elviszem Marie-Claire-t.
Van ott egy jó bábszínház és egy piteház.
- Marie-Claire! Ott vagy? - Papa! Megtaláltad?
Itt van Belle Boobie, a mamával aludt. Szia, Marie-Claire!
Rossz baba! Gyere ide, és megbüntetlek!
- Ó, te jó ég! Jól van? - Ne butáskodj! Rongyból van!
Sabine, valamit el kell mondanom.
- Mióta? - Újabban nem kerültünk közel.
És a legtöbb férfi tart szeretőt a kellő időben, ilyen körülmények közt.
Ilyen körülmények?
Hogy hívják?
- Diane. - Hol lakik?
Berryben.
Nem túl messze.
Itt a kocsi. Majd beszélünk még erről.
Mikor jössz vissza?
- Ma este, madame. - Ne "madame"-ozz engem, Philippe.
Marie-Claire, kösd be a cipőd! Megbotlasz benne.
- Nem tudom, mama! - Várj ott!
Gazdám, ezt nézze!
Marie-Claire.
Ma... Marie-Claire.
Jean, a kerék.
Mondtam a gazdának. Azt mondta, Berryig bírja.
Berry?
Marie-Claire!
Nem adtam puszit a mamának.
Állj! Állj!
Ne, ne!
Ne! Ne!
Sabine!
A legszebb dolog volt, amit valaha teremtettem, és megöltem.
Akartad, hogy meghaljanak? Így tervezted?
Ez... ez a férjed döntése volt. Ő vitte el a gyermeket!
Az én hibám volt. Az én hibám volt. Hagytam, hogy elvigye!
És ha senkit sem lehet okolni? Mit használ a hibáztatás?
Elég, hogy ez történt veled. Elég ebből felépülni!
Ennyit kérhetünk magunktól. Ez elég!
Mi segítene?
Ha átölelnél.
Mi lesz a nejeddel?
Nem így kezdtük.
Úgyhogy jól kioktattuk egymást, hogy viselkedjünk.
Én épp olyan hibás vagyok, mint ő.
Ő a maga életét fogja élni.
Már tudja.
És mi?
Mi egymást formáljuk.
- Nem erre kell jönni. - De igen! A kerítés mögött vagyunk!
Az ég szerelmére! Ezt bérelem!
- Kidobott pénz! - Hogy érted?
Senki sem fog látni! A zene az égből jön!
Jó szelet, Sabine.
Madame szerencsés a barátaival.
Imádja.
Nagyon kipirultam?
- Nem, csodásan festesz. - Hízelegsz?
Az baj?
Szólíts újra madame-nak!