1800-luvun lopulla Japani avasi kauppasuhteet läntiseen maailmaan.
Kauppiaita saapui maailman joka kolkasta. Monet tulivat Englannista.
Kauppaa tehtiin silkillä ja riisillä ja kauppiaat asuivat enklaaveissa.
He toivat mukanaan perheensä ja loivat pieniä imperiumeja -
joissa pyrkivät omaksumaan tuon ihmeellisen kulttuurin -
kauneuksineen ja vaaroineen...
Unelma Japanista.
Rakkaus ja luonto valepuvussa.
Koko maailma on näyttämö.
Herrani.
Ei!
Isä! Ei!
Herrani!
Vanhan herttuan on karkottanut hänen veljensä, uusi herttua.
Missä aikoo vanha herttua oleskella? -Hän on jo Ardennien metsässä.
Rosalinda, pyydän -
rakas serkku, ole iloinen.
Rakas Celia, osoitan enemmän iloisuutta kuin voinkaan -
ja kuitenkin tahdot, että olisin iloisempi.
Et voi opettaa minua mielestäni unohtamaan maanpakolaista isää.
Tiedät, että isälläni ei ole muuta lasta, eikä useamman toivoakaan.
Kun hän kuolee, olet sinä hänen perivä -
sillä mitä hän on ottanut isältäsi väkivallalla -
sen annan minä sinulle takaisin rakkaudesta.
Tulkoon minusta epäluoma, jos sen valan rikon.
Siis rakas Rosa, armas Rosa -
ole iloinen.
No, mitä pilaa sitten keksittäisiin?
No äly, mihin matka? -Neiti, tulkaa isänne luo.
Onko teidät pantu sanansaattajaksi? -Ei, kautta kunniani.
Minua käskettiin teitä noutamaan.
Monsieur Le Beau! Mitä uutta?
Kerron teille alun.
Jos suvaitsette, voitte itse nähdä lopun -
sillä paras osa on vielä jäljellä.
Herraseni, mitä täällä toimitatte? -En mitään.
En ole oppinut mitään toimittamaan.
Tiedättekö, herraseni, missä olette? -Varsin hyvin.
Tunnetteko, kuka on edessänne?
Paremmin kuin edessä olija tuntee, kuka minä olen.
Olette vanhin veljeni, ja pitäisi teidänkin samoin tuntea minut.
Kansakuntain hyvä tapa sallii teille etusijan, sillä olette esikoinen -
mutta sama perintätapa ei ota minulta vertani -
vaikka olisi kaksikymmentä veljeä välillämme.
Hyvät herrat, rauhoittukaa!
Hiljaa, hiljaa, vanhin veli! Siihen olette liian nuori.
Käytkö minuun käsiksi, konna?
En ole mikään konna, olen ritari Roland de Bois'n nuorin poika.
Jos et olisi veljeni, en hellittäisi kurkustasi tätä kättä -
ennen kuin toisella olisin nyhtänyt kielen suustasi.
Isänne muiston tähden, sopikaa!
Päästä, sanon minä!
Isä velvoitti testamentissaan teitä antamaan minulle hyvän kasvatuksen.
Olette pitänyt minua kuin talonpoikaa -
pidättäen ja peitellen minulta kaikki ylhäissukuisen avut.
Isäni henki elää valtavana minussa, ja minä en tätä kauemmin kärsi.
Siis suokaa minulle harjoituksia, jotka sopivat säädylleni -
tai antakaa pois se perintöosa, jonka isä minulle sääsi.
Menen sillä onneani ostamaan. -Ja mitä aiot tehdä?
Kerjätäkö, kun se on tuhlattu?
Pois sisään, herraseni, en tahdo että kauemmin minua vaivaatte.
Saatte osaksi tahtonne täytetyksi.
Pois samaa tietä tekin, vanha koira!
"Vanha koira", sekö palkkani?
Niin oikein: olen hampaani menettänyt teidän palveluksessanne.
Jumala siunatkoon vanhaa herraani. Hän ei olisi tuommoista sanonut.
Painiskeletteko huomenna uuden herttuan nähden?
Tietystikin, ja tulimme puhumaan teille eräästä asiasta.
Minulle on salavihkaa ilmoitettu, että nuorin veljenne, Orlando -
aikoo valepuvussa käydä ottelemaan kanssaan.
Veljenne on nuori ja hento -
ja teidän tähtenne hänen olisi sääli niin pahoin häntä pidellä.
Tiedäpä, Charles.
Hän on itsepäisin nuori mies -
täynnä kunnianhimoa.
Kavala ja ilkeä juonittelija minua, omaa veljeänsä, vastaan.
Siis tee miten haluat.
Hän väijyy sinua myrkyllä -
kietoo sinut jollakin viekkaalla juonella -
eikä hellitä ennen kuin on saanut sinut hengiltä.
Oikein olen sydämestäni iloinen, että tänne tulimme.
Kyllä hän tarpeensa saa.
Jumalan haltuun, teidän armonne!
Hyvästi, hyvä Charles.
Toivon, että vihdoinkin pääsen hänestä -
sillä sydämeni, en tiedä miksi -
ei mitään vihaa niin kuin häntä.
Kuitenkin -
hän on hyvänsävyinen.
Koulunkäymätön, mutta sittenkin tiedokas -
jalo harrastuksiltaan.
Niin kaikkien sydämiin syöpynyt, etenkin talonväkeni -
joka paraiten hänet tuntee -
että minä olen kokonaan polkuarvossa.
Mutta...
..näin ei tule kauan olemaan.
Tuo painiskelija saattaa kaikki selväksi.
Katsommekohan, serkku, painiskelua? -Teidän täytyy, jos tähän jäätte.
He käyvät heti kohta toimeen.
Mitä? Tytär ja serkku!
Oletteko hiipineet tänne painia katsomaan?
Olemme, prinssi, jos suvaitsette sallia.
Vähän teillä on siitä huvia, sen voin sanoa.
Painijat ovat liian erivoimaiset.
Säälien tuon haastajan nuoruutta -
olisin mielelläni häntä estellyt, mutta hän ei tahdo neuvoa kuulla.
Puhutelkaa te häntä, tytöt. Koettakaa, saatteko häntä taipumaan.
Tekö olette vaatineet Charles-painijan otteluun?
Nuori mies, intonne on liian rohkea ikäänne nähden.
Pyydämme, itsenne tähden, teitä luopumaan tästä koetuksesta.
Tehkää se, nuori mies, maineenne ei siitä tule kärsimään.
Me teemme pyynnön herttualle, että paini peruutetaan.
Rukoilen, älkää minua ankarasti tuomiten rangaisko.
Olen suuresti rikollinen -
kun niin kauniilta ja jaloilta naisilta mitään epään.
Suokaa vain kauniit...
..silmänne ja suopeat toivomuksenne seuraksi minulle tähän koetukseeni.
Jos siinä joudun tappiolle, tulee häpeä vain arvottomalle.
Jos kaadun, niin kuolee vain se, joka ei mitään muuta toivo.
Minulla ei ole ketään, joka minua itkisi.
Minulla ei ole mitään maailmassa.
Anastan vain siinä paikan -
joka voi tulla paremmin täytetyksi, kun minä sen jätän.
Soisin että se voiman rahtunen, mikä minussa on, tulisi teille osaksi.
Samoin minun, pieneksi täytteeksi.
Hyvästi jääkää!
No, missä on se nuori sankari -
joka on niin halukas lepäämään maaemonsa povella?
Tässä, herraseni.
Teidän tulee tehdä vain yksi koetus.
Nyt Herkules sua auttakoon, nuori mies!
Teidän ei olisi pitänyt pilkata minua.
Reima nuorukainen!
Jo riittää!
Jo riittää.
Kuinka on laitasi, Charles? -Hän ei voi puhua, prinssi hyvä.
Kantakaa hänet pois.
Mikä on nimesi, nuori mies? -Orlando, teidän armonne.
Ritari Roland de Bois'n nuorin poika.
Oi, että oisit jonkun toisen poika!
Isääsi kunnioitti maailma -
mut mulle aina vihamies hän oli.
Tuo tekos enemmän mua miellyttäisi -
jos toista sukuperää olisit.
Ol' isälle kuin henki Roland rakas, ja koko maailma ol' isän miehiä.
Isäni raaka, tyly kohtelu mua sydäännyttää.
Kiitost' ansaitsette.
Nuori mies...
Tuo onnen hylkäämältä ottakaa -
enemmän antais hän, jos hällä oisi.
Miks' en voi kiittää?
Hän kutsuu!
Te hyvin painitte, ja...
..muitakin te voititte kuin vihamiehiänne.
Tuletko, serkku!
Orlando-parka, olet kukistettu!
Tulkaa.
Teit' ystävänä neuvon, hyvä herra, tää paikka jättäkää.
Vaikk' ylistystä ja suosiot', ystävyyttä ansaitsette.
Ken herttuan tytär noista kahdest' oli, jotk' ottelua tässä katselivat?
Ei kumpikaan, jos luontoon katsotaan -
mut hoikempi on hänen tyttärensä.
Karkoitetun herttuan on toinen -
jot' anastaja-setä täällä pitää seuraksi tyttärelleen.
Näiden rakkaus on hellempi kuin koskaan sisarusten.
Herttua on hiljan saanut ihanaan veljentyttäreensä inhon.
Muut' syytä ei siihen lie kuin ett' avuistansa häntä kansa kiittää -
ja hyvän isän tähden häntä säälii.
Ja, kautta henkeni, hän salavihans' äkisti häneen purkaa.
Maailmass' ehommassa -
toivon teiltä vastedes lisää rakkautta ja seuraa.
Suurest' olen kiitollinen.
Nyt joudun peijakkaasta peikkoon -
tylystä herttuasta tylyyn veikkoon.
Mut taivaallinen Rosalinda!
No, Rosalinda! Cupido armahtakoon!
Ei sanaa edes koirille viskattavaa. -Mut tuoko kaikki isäsi tähden?
Ei, osaksi myöskin lapseni isän tähden.
Mutta puhutaan nyt vakavasti. Sinäkö olisit noin äkkipikaa -
niin kiihkeästi kiintynyt ritari Rolandin nuorimpaan poikaan?
Herttua, isäni, rakasti sydämestään hänen isäänsä.
Johtuuko siitä, että sinun pitää rakastaa hänen poikaansa?
Tulisin kiirein, neiti, valmistukaa hovista lähtöön.
Minäkö? -Niin, te.
Jos kymmenessä päivästä et täältä -
jo kahtakymment' ole peninkulmaa, niin vie sun surma.
Setä, rukoilen, mun suokaa tietää, mik' on rikokseni.
Teit' en ole ajatuksin syntymättöminkään ma loukannut.
Se riittää, ett' en minä sinuun luota.
Mua petturiks ei epäilynne tee.
Isäsi tytär olet, siinä kyllin.
Mua kuulkaa, armollinen valtias! -Niin, Celia.
Sun tähtes sai hän jäädä, isänsä kanssa muuten harhailisi.
Hän liian suka sulle on, tuo lempeys, tuo kärsivällisyys -
hiveltää kansaa, ja se häntä säälii.
Sa hupsu, nimesi hän sulta ryöstää -
sa kirkkaammalta näytät, puhtaammalta, kun hän on poissa.
Suutas älä avaa, luja on tuomio ja järkkymätön -
hän karkoitettu on.
Minulle, isä, sama tuomio. En hänest' erillään ma elää voi.
Sin' olet hupsu.
Serkku, kavahda! Jos aikailet -
niin kautta kunniani ja valtasanani...
Sun surma perii.
Ken siellä?
Oi, rakas herra! Vanhan Rolandin ihana muisto!
Mitä teette täällä? Veljenne... Ei, ei veli, sentään poika...
Ei poikakaan, tuot' en pojaks sano. Hän on kuullut maineenne -
ja aikoo polttaa tänä yönä talon, jossa nukutte, ja teidät samassa.
Mut mihin sitten mennä, Aadam? -Mihinkä vain, milloinkaan ei tänne.
Se tehdä täytyisi, en tiedä muuta.
Ma ennen kärsin verisenkin veljen ilkityöt!
Ei, ei.
Viissataa kruunua on mulla, isänne palvelussa palkastani.
Kaikk' ottakaa, ja minut käskylääksi.
Vireä, vahva olen, vaikka vanha. Kuin nuorukainen teitä palvelen.
Oi, hyvä vanhus -
et ole sinä nykyajan laps, nyt hikoillaan oman edun tähden.
Mut tule, yhdessä siis menkäämme.
Viime hengenvetoon asti ma teitä seuraan luopumattomasti.
Kuusitoistiaast' oon täällä elänyt -
kahdeksankymment' olen milten nyt.
Kuusitoistias se onnetarta kyöhää -
kahdeksankymmenissä se on myöhää.
Muut' onnelta en pyydä, kunhan vaan -
rauhassa velatonna kuolla saan.
Oi Rosalinda-parka, mihin menet?
Iloitse!
Etkö tiedä, että herttua mun, tyttärens', on karkoittanut?
Ei. -Vai ei?
Siis Rosalindalta se rakkaus puuttuu joka sanois sulle, että yhtä olemme.
Eroko? Eroko meille, armas?
Ei! Hakekoon isä toisen perillisen -
siis tuumailkaamme, miten paeta ja mihin mennä, mitä ottaa mukaan.
Äl' yksin kohtaloas kantaa pyydä ja huolistas mua osattomaks tehdä.
Tuon taivaan kautta, murheistamme valjun, sano mitä sanot -
minä mukaan käyn!
Mut mihin sitten mennään? -Setäni luokse, Ardennien metsään.
Ah, kuinka vaarallista meille on, naisille, matkustaa niin kauas.
Pukeun itse köyhään, halpaan pukuun -
ja umbralla ma keltaan kasvoni.
Tee sinä samoin, niin ei rosvoill' ole halua meihin.
Eikö paremp' oisi, kun tavallista suuremp' olen minä -
ett' ihan pukeutuisin mieheksi?
Ja mikä nimesi, kun olet mies?
Ei huonompi kuin Jupiterin paashin:
sanoa saat mua Ganymedeeksi. Mut mitä nimeä sä itse käytät?
Jotakin joka sopii tilaani:
ei enää Celian, vaan Alienan.
Mut mitä, jospa mukaan vieteltäisi isämme hovista tuo narrinparta?
Hän eikö ratoks oisi matkalla?
Avaraan maailmaan hän mua seuraa.
Pois nyt vain, miettimään -
kuink' etsijöiltä turvaan pääsemme.
Siis käykäämme nyt ilman arvelutta ei maanpakoon, vaan kohti vapautta.
Niin, tämä on se Ardennien metsä.
Niin, nyt olen minä Ardenneissa, sitä suurempi olen narri.
Kotona olin paremmassa paikassa.
Maanpakokumppanit ja ystävät.
Tää elämä, kun siihen tottuu, hauskemp' on loiston kiiltoa.
Nää metsät eikö vapaammat vaarasta kuin viekas hovi?
Tääll' Aatamin vain rangaistuksen tuntee -
vuos'aikain vaihteet: talven jäiset kourat ja myrskyn vonkunan -
mut kun se puree, että vihloo vilu ja karmii pintaa -
hymyilen ja sanon:
"Ei immarrusta tuo, nuo neuvosherrat" -
"suun sisään mulle sanovat, mik' olen."
Suloinen vastoinkäyminen on hyöty.
Kuin häijy, myrkyllinen rupikonna -
se kalliin kiven päässään tallettaa.
Näin meille, maailman melust' erillään -
puut puhelee -
ja lähteet kirjans' avaa, kivetkin saarnaa:
hyvää tääll' on kaikki.
Pois tät' en vaihtais.
Pois tulkaa, mennään riistaa kaatamaan.
Jaques.
Vaikk' onkin sääli -
että kailot raukat, tään eräkylän kotoasukkaat -
omalla maallaan väkänuolistamme häpäänsä veriin saavat.
Toden totta, se synkän Jaquesinkin käy sydämelle.
Hän vannoo, että pahemp' olette -
kuin veljenne, jok' ajoi teidät maasta.
Niin onko, ettei kukaan heitä nähnyt?
Tuo narri-ryötys, jolle teillä usein on tapa nauraa -
hän on myöskin poissa.
Prinsessan sisäneitsyt, Hesperia -
on tunnustanut salaa kuunnelleensa kuink' ylisteli neiti serkkuineen -
tuon paininlyöjän suloa ja voimaa -
jok' äsken voitti vankan Charlesin.
Ja luulee että, missä lienevätkin -
tuo nuori mies on heidän seurassaan.
Sana veljelle. Se teiska tuokaa tänne.
Hän selvän veljestä ottaa saa.
Mut joutuin! Ja urkintaanne älkää hellittäkö -
vaan kotiin tuokaa hupsut karkurit!
Oo, Zeus! Mult' elonhenget ihan uupuu!
Minä en välitä elonhengistä, kun ei vain koipeni uupuisi.
Jos sydäntäni noudattaisin, saattaisin miehenpukuni häpeään -
ja itkeä kuin nainen. Mutta minun pitää lohduttaa heikompaa astiaa.
Takin ja housujen pitää osoittaa uljuutta hameen rinnalla.
Älä vihaa kanna, mutta minä en jaksa edemmäksi käydä.
Minä puolestani kantaisin ennen vihaanne kuin teitä.
Jos niin teet, niin hän iäksi sun hylkää.
Jos tietäisit vain, kuinka häntä lemmin!
Sen arvaan: kerran lemmin minäkin. -Ei, vanha olet, sin' et sitä arvaa.
Vaikk' olitkin niin lempiharras nuorra -
kuin konsa pieluksella oihkija.
Mut jos sa lemmit niin kuin minä -
vaikka niin lempinyt ei ole varmaan kukaan -
niin kuinka moneen naurettavaan tekoon tää intohimo sinut vietteli?
Tuhansiin, joita nyt en enää muista.
Siis hartaast' oikein lempinyt et ole.
Jos pienintä et muista tyhmyyttä, mihinkä lempes on sua houkutellut -
niin lempinyt et ole.
Jos, niin kuin minä nyt, et kuulijaa sa kultas kehull' ole väsyttänyt -
niin lempinyt et ole.
Jos seuraasi et ole heittänyt -
äkisti, niin kuin nyt mua kiihka käskee -
niin lempinyt et ole!
Phebe, Phebe, Phebe.
Oi, paimenparka! Haavaasi kun hain -
niin kovaks onneks omani ma löysin.
Ja minä omani.
Muistan, kun olin rakastunut.
Me uskolliset rakastajat teemme kummallisia keikahduksia.
Kaikki kuollakseen rakastuneet ovat luonnostaan hassahtaneita.
Puhut älykkäämmin kuin mitä itse hoksaat.
Minä en hoksaa omaa älyäni, ennen kuin siihen koipeni taitan.
Zeus, Zeus! Tuon pojan lempi suuri mun lempeni on tapaan juuri.
Niin minunkin, mutta minussa se vain on vähän väljähtänyt.
Kysykää joku tuolta mieheltä, eikö kullast' antais meille ruokaa.
Mult' ihan hiutuu henki.
Kuules, moukka!
Vait', narri! Ei sun sukujasi hän.
Ken kutsuu? -Parempasi.
Kovin halvat ne muuten oisivatkin.
Vaiti, sanon. -Hyv' iltaa, ystäväni.
Hyvää iltaa, ylevä herra. Hyvää iltaa kaikki.
Jos, paimen -
hyväll' eikä rahalla täss' erämaassa mitään saa -
niin sano, tääll' onko missä levätä ja syödä.
Tää nuori neito, matkast' uupuneena, jo nääntyy.
Kaunis herra, säälin häntä -
ja soisin, hänen tähtens' enemmän kuin itseni, ett' auttaa voisin.
Mut minä olen toisen miehen paimen, en keritse mä villaa, jota kaitsen.
On isäntäni saita luonteeltaan -
ei vieraanvaraisuuden töillä koita hän taivaan valtakuntaa saavuttaa.
Lisäksi töllit, laitumet ja karjat on kaupan nyt -
ja tarhassa ei ole, kun itse poissa on, mitään syödäksenne.
Mut mit' on täällä, sitä katsahtakaa.
Ma pyydän, jos ei väärin lie -
ett' ostat nuo töllit, laitumet ja karjat sinä.
Rahoja meiltä kauppahinnaks saat.
Ja lisää palkkaa. Miellyn tähän paikkaan.
Tääll' elämäni viettää tahtoisin.
Mua seuratkaa.
Jos sitten miellyttää maat, tuottehet ja elintavat nää -
niin rupeen rengiksenne suoraa kättä ja teen kaupat empimättä.
Jos alla lehmuksen
Levätä mielii ken
Ja kilpaa linnun kanssa
Livertää laulujansa
Niin tänne
Tervehdin häntä
Tääll' ainoat
On vainoojat
Vain talvi ja lumiräntä
Lisää, lisää, olkaa hyvä!
Se tekee teidät raskasmieliseksi, herra Jaques.
Olen siitä kiitollinen. Lisää! Lisää, olkaa hyvä!
Imeksin laulusta raskasmielisyyttä niin kuin kärppä imeksii munia.
Lisää, lisää, olkaa hyvä!
Ääneni on sorruksissa, en voi sillä teitä miellyttää.
En pyydäkään, että miellyttäisitte, pyydän vain, että laulatte.
Jatkakaa, jatkakaa, toinen stroofi! Stroofeiksihan te niitä sanotte?
Niin kuin tahdotte, herra Jaques. -Minä niiden nimistä viisi.
Eivät ole minulle mitään velkaa.
Laulatteko? -Enemmän teidän pyynnöstänne kuin omaksi huvikseni.
Jos koskaan kiitän ketään ihmistä, niin teitä kiitän. Lauletaan nyt.
Herttua on koko päivän ollut teitä etsimässä.
Ja minä olen koko päivän ollut häntä paossa.
Nyt menen nukkumaan, jos voin.
Jos en voi, niin sadattelen kaikkia Egyptin esikoisia.
Huomenta, narri.
Ei, en ole narri, kunnes onni siunaa.
Rakas herra, edemmäksi en jaksa kulkea.
Ah, kuolen nälkään!
Tuohon heittäydyn maahan ja otan hautani mittaa.
Hyvästi, hyvä herra.
Mik' on? Te iloiselta näytätte. -Oi narri, narri!
Metsäss' yhdyin narriin.
Kirjonarriin, kurjaa maailmaa, niin totta kuin ma elän, yhdyin narriin!
Hän loikoi lekotellen auringossa.
Hän sanoi juur' älykkäästi: "Kymmenen on kello."
"Näin näemme", sanoi, "kuinka aika luistaa."
"Se oli tunti sitten yhdeksän, ja tunnin päästä on se yksitoista."
"Näin hetki hetkelt' yhä kypsymme" -
"näin hetki hetkelt' yhä mätänemme."
"Ja se sen virren loppu."
Näin kun kuulin tuon kirjonarrin aikaa arvioivan -
niin keuhkon' alkoi laulaa kukkokiikaa -
siit' että narrit noin on syvälliset.
Ja ma nauroin yhtenään.
Ken on se narri? -Jalo narri. Hovimies on ollut.
Sanoo, että naisill' on lahja ymmärtää se -
jos vain kauniit' ovat ja nuoria.
Hän aivonsa, kuivat niin kuin kyrsän tähteet on matkan jälkeen -
kummaa mietekamaa on täyteen sullonut -
ja sitä sitten muruittain jakaa.
Oi, ett' oisin narri! Himoitsen kirjopuvun kunniaa.
Sen saat. -Se ainoa on toivoni.
Kun te vain tiedostanne kitkette sen väärän luulon -
joka siinä versoo, ett' olen viisas.
Vapauden vain tahdon -
niin täyden vallan kuin puhaltaa tuuli.
Se on narrin oikeus. Hoi, narrin puku mulle!
Jos saan luvan puhua vapaasti -
niin maailman ruumiin rumasta saastasta -
ma perin perkaan!
Jos vaan se kiltist' ottaa rohtoni.
Ken on peuran kaatanut?
Ei peuraa.
Seis, heitä syönti!
Viel' en ole syönyt.
Et saakaan, kunnes puutteen täytät.
Mitäpä rotua tuo kukko lie?
Mies, puutteesiko noin sua rohkaisee?
Vai niinkö hyvää tapaa ylenkatsot, ett' olet höyliydestäkin köyhä?
Ens' arvelunne sopii.
Ken koskee noihin hedelmiin, kunnes tyydytän tarpeeni, on kuolon oma.
Jos teit' ei tyydyttää voi järjellä niin kuolla täytyy mun.
Mit' aiotte?
Enemmän ystävällisyys kuin pakko meit' ystävällisyyteen pakottaa.
Min' olen kuolla nälkään, tahdon ruokaa.
No, tervetullut! Istukaa ja syökää.
Noin ystävällinenkö?
Anteeks suokaa. Ma luulin kaikki täällä raakalaisiks.
Niin lempeys täss' olkoon ainut pakko.
Punastun vain ja kätken miekkani.
Kaikess' ystävyydess' istukaa ja mielist' ottakaa.
Hän kunnes ravittu on, jota painaa -
ikä ja nälkä, kaksi kovaa vaivaa, min' en syö palaakaan.
Mies tuokaa tänne, me odotamme, kunnes palaatte.
Suur' kiitos, siunaus teille lohdustanne!
Näet, ettei meitä yksin turma kohtaa.
Isolla maailman näyttämöll' -
on paljon surullisempaa nähtävää kuin tällä on meidän lavallamme.
Koko maailma on näyttämö -
ja miehet, naiset, kaikki siin' esiintyvät -
kukin tulee, menee.
Jokaisell' eläissään on monta osaa -
tässä seitsenosaisessa näytelmässä.
Ensinnä lapsi syliss' imettäjän inuu ja ähkyy.
Sitten koulupoika, suu irvissä ja kirjat kainalossa -
ja silmät aamupuhtaat -
hitaast' astuu kuin raakku kouluun.
Sitten rakastaja kuin uuni -
hohkaa kaihovirsiä henttunsa näköpäistä.
Sitten solttu, sadatus suussa -
pörröinen kuin karhu, halukas riitaan, arka arvostaan -
tavoittain mainetta, tuot' ilmakuplaa, kanuunain suusta.
Sitten tuomari, kukoilla lihotettu pullovatsa -
katsanto tuima, sievä leikkoparta -
pää täynnä sääntöjä ja pykäliä, hän poistuu.
Kuudes ikäkausi tulee, sukissa, halatissa, laiha raukka -
nenällä lasit, laukku kupeella -
jalassa nuorten päiväin säästöhousut -
juur' laajat lanteille jo kuihtuneille.
Matala bassoääni, muuttuneena taas lapsen diskantiks -
soi piipittäen ja värähdellen.
Viime näytös vihdoin -
ja tämän vaiherikkaan jutun loppu -
on toinen lapsuus.
Muisto mennyttä.
Ja samoin näkö, maku...
Hampaat...
Kaikki.
Terveeksi! Pöytään arvon taakkanne nyt tuokaa.
Kiitän hänen puolestaan.
Se onkin tarpeen.
Minä itse tuskin puhua voin ja kiittää puolestani.
Terveydeksenne syökää!
Nyt musiikkia! Laula, hyvä serkku!
Riehu, talvi ja myrsky soi
Niin kylm' et olla voi
Kuin kiittämättömyys
Sun tuima viimas niin
Ei vihlo ytimiin
Kuin viekas ystävyys
Hei, laula, heleijaa
Kun tuuli se heijaa
Vaikk' unta on lempi
Ja ystävät peijaa
Hei, tuuli se heijaa
Hei, laula, heleijaa
Niin, tervetullut!
Minä herttua olen, isänne ystävä.
Vanhus hyvä, niin tervetullut kuin sun herrasikin.
Käsi tänne, ja kertokaa nyt vaiheet elämänne.
Sen jälkeen hänt' et nähnyt? Mahdotonta!
Hae veljesi, vaikk' oisi missä hän.
Hae kynttilällä, tuo hänet kuolleena tai elävänä -
tai näille maille älä koskaan palaa -
täält' elantoa etsimään.
Siks' kunnes veljes suu sun vapauttaa -
kaikesta, mistä epäillyt sua olen.
En veljeäni rakastanut koskaan.
Sen suuremp' olet konna.
Tuoss' olkoon lemmen viesti, värssyt nuo!
Kolmasti kruunattu yön kuningatar -
kalpeilta mailtas kaino katse luo -
nimeen, jok' eloni on haltijatar.
Rosalinda! Kirjani on nämä puut.
Ma niiden kuoreen sydämeni uurran -
niin että tajuaisivat kaikki muut -
sun suloutes, jost' onneni ma juurran.
Nyt toimeen! Joka puu tuon nimen soman -
saa omakseen, tuon kainon, verrattoman.
Rosalinda!
Tulkaahan!
No, kuinka teitä tämä paimenelämä miellyttää, herra Siera?
Totta puhuen, paimen hyvä, on se elämä kylläkin hyvä -
mutta siihen katsoen, että se on paimenelämää, on se joutavaa.
Siihen katsoen, että se on yksinäistä, on se mukiin menevää -
mutta siihen katsoen, että se on eristettyä, on se sangen kurjaa.
Siihen nähden, että se on maalla, se minua miellyttää -
mutta siihen nähden, että se ei ole hovissa, on se ikävää.
Onko sinussa, paimen, filosofin vikaa?
Sen vain tiedän, että jota sairaampi ihminen on, sitä pahemmin hän voi -
ja kellä ei ole rahaa, tavaraa ja tyytyväisyyttä -
siltä puuttuu kolme hyvää ystävää.
Että veden on lupa kastella ja tulen polttaa -
että hyvillä syöttömailla tulee lampaista lihavia -
ja että yö pääasiassa johtuu -
päivän puutteesta.
Siinäpä oikein luonnon filosofi!
Oletko koskaan ollut hovissa? -En tosiaankaan.
Silloin sinä joudut kadotukseen. -En toki, toivon...
Kadotukseen, niin kuin huonosti käristetty muna.
Siitäkö, etten ole hovissa ollut? Sanokaa syy.
Jos et ole koskaan hovissa ollut, et koskaan ole nähnyt hyviä tapoja.
Jos et ole nähnyt hyviä tapoja, niin ovat sinun tapasi pahoja -
ja kaikki paha on syntiä, ja synti vie kadotukseen.
Olet arveluttavassa tilassa, paimen.
En vähääkään, Siera.
Ne, mitkä ovat hyviä tapoja hovissa, ne ovat naurettavia maalla -
niin kuin maalaistavat ovat hovissa pilkanalaiset.
Sanotte, että hovissa ette kumarra vaan suutelette omaa kättänne.
Olisi epäsiistiä, jos hovilaiset olisivat paimenia.
Todista se, lyhykäisesti, todista. -Mehän aina pitelemme uuhiamme.
Niiden villa on rasvainen, niin kuin tiedätte.
Eikö sitten hovilaisen kädethikoile?
Hyvä herra, minä olen kunniallinen työmies.
En vihaa ketään, en kadehdi kenenkään onnea.
Iloitsen muiden menestyksestä -
ja tyydyn omiin huoliini -
ja suurin ylpeyteni on nähdä lammasteni ja karitsaini syövän.
Taaskin typerä synti, kun viette uuhet ja jäärät yhteen -
ettekä häpeä hankkia elatustanne elukkain parittelulla.
"Jos helmist' etsit kallihinta, on kalliin helmi Rosalinda."
"Kautt' ilmain Zephyr sulorinta nimeäs kantaa, Rosalinda."
"Mitä ihaat ihaninta kaikki voittaa Rosalinda."
"Halpa kauniimmankin hinta, kallis on vain Rosalinda."
"Huumaava on päivänrinta, huumaavampi Rosalinda."
Vaiti, sinä tyhmä narri! Löysin ne puusta.
Totisesti, se puu kasvaa huonoja hedelmiä.
Tule pois, paimen, peräytykäämme kunnialla.
Kaisa?
Tulkaa.
Voitko arvata, kuka sen on tehnyt? -Mieskö, vai?
Mies, ja kaulassa vitjat, jotka kerran ovat olleet sinun.
Muutatko väriä? -Sano, serkku, kuka?
Oi hyvä Jumala! -Ei mutta sano, kuka?
Onko se mahdollista?
Pyydän kaikkein kiihkeimmällä malttamattomuudella: sano, kuka.
Oi ihmeitten ihme, se on se nuori Orlando -
joka löi kamppiin painijan jalat ja sinun sydämesi.
Orlandoko? -Orlando.
Mitä hän teki, kun hänet näit? Mitä sanoi?
Mitä toimittaa hän täällä? Kysyikö minua?
Mihin hän jäi? Kuinka erosi sinusta, ja milloin saat hänet jälleen nähdä?
Löysin hänet puun alta niin kuin pudonneen terhon.
Sitä voisi sanoa Jupiterin puuksi, kun sellaisia hedelmiä putoilee.
Kuulkaa minua, hyvä neiti. -Jatka!
Siinä hän makasi maassa kuin haavoitettu ritari.
Vaikka onkin surkea semmoinen näky, on se kuitenkin maalle kaunistus.
Huuda kielellesi: "Ptruu!". Se hypähtelee ennen aikojaan.
Hän oli metsämiehen puvussa.
Oo, mikä enne! Hän tulee sydäntäni murhaamaan.
Laulaisin lauluni ilman kuoroa, sekoitat minut pois nuotista.
Etkö tiedä, että olen nainen? Kun ajattelen, täytyy minun puhua.
Kiitän teitä seurastanne -
mutta olisin yhtä mielelläni ollut yksin.
Niin ikään minä, kuitenkin tavan vuoksi kiitän minäkin teitä.
Jumalan haltuun! Yhtykäämme niin harvoin kuin suinkin.
Toivon, että yhä enemmän vieraantuisimme.
Pyydän, älkää enää turmelko puita piirtämällä lemmenlaulujanne.
Pyydän, älkää enää turmelko runojani lukemalla niitä kömpelösti.
Rosalindako on lemmittynne nimi? -On oikein.
Se nimi ei ole minulle mieleen. -Ei tultu ajatelleeksi mieltänne.
Millainen on hänellä vartalo? -Yhtä uljas kuin minun sydämeni.
Teillä on kohteliaita vastauksia. -Vastaan kysymyksiinne.
Teillä on sukkela äly. Tahdotteko istua tähän viereeni -
niin alamme yhdessä sadatella haltijatartamme ja tätä kurjuutta.
En tahdo soimata muuta elävää olentoa kuin itseäni -
jossa enimmin tunnen vikoja.
Pahin vikanne on, että olette rakastunut.
Sitä vikaa en vaihtaisi teidän parhaaseen hyveeseenne.
Olen väsynyt teihin.
Olin juuri hakemassa narria, kun löysin teidät.
Hän on hukkunut tuonne puroon. Kurkistakaa, niin näette hänet.
Näen siinä oman itseni.
Hyvästi, hyvä monsieur Melancholie! -Hyvästi, hyvä signor Amoroso!
Tahdon puhutella häntä nenäkkäänä lakeijana -
ja semmoisena tehdä hänestä pientä pilaa.
Kuuletteko, metsästäjä? -Aivan hyvin. Mitä tahdotte?
Sanokaa, olkaa hyvä, mitä kello on?
Kysyitte, mikä aika päivästä on. Täällä metsässä ei ole kelloa.
Siis täällä metsässä ei ole uskollista rakastajaa -
muuten huokaus joka minuutti ja voihkaus joka tunti -
ilmaisisi ajan hidasta kulkua yhtä hyvin kuin kello.
Missä asutte, sievä nuorukainen? -Sisareni, paimenettaren luona.
Tuolla metsän liepeessä, niin kuin reunus hameessa.
Oletteko synnynnäisiä?
Ääntämistapanne on hienompaa kuin näin syrjässä voi saavuttaa.
Sitä on moni sanonut.
Minut on puhumaan opettanut vanha pappis-setä -
joka nuorena oli asunut kaupungissa ja vallan hyvin tunsi hienot tavat -
sillä hän sattui siellä rakastumaan.
Kiitän Jumalaani, etten minä ole nainen -
ja etten omista tyhmiä paheita, joista hän koko naissukua syytti.
Muistatteko erinomaisimpia paheita, joita hän pani naisen syyksi?
Niissä ei ollut erinomaisimpia.
Olivat kaikki toistensa kaltaisia niin kuin pennin rahat.
Jokainen vika näytti hirvittävältä -
kunnes toinen pahe asettui sen rinnalle.
Olkaa hyvä, mainitkaa muutamia. -En.
Minä en tuhlaa lääkettäni muihin kuin sairaisiin.
Täällä kuljeksii joku metsässä - ja tärvelee nuoria puitamme
leikkaamalla kuoreen "Rosalinda" -
ripustaa oodeja orapihlajiin ja elegioja sinivatukkapensaisiin -
ja kaiken tuon hän tekee jumaloidakseen Rosalindan nimeä.
Jos tapaisin tuon houresaksan, niin antaisin hänelle hyvän neuvon -
sillä häntä näyttää vaivaavan jokapäiväinen lemmenhorkka.
Minä se olen, jota lempi noin puistattaa.
Teissä en näe yhtäkään setäni tunnusmerkkiä.
Hän opetti minulle, mistä rakastajan tuntisin -
ja siinä linnunhäkissä te ette ole vankina, sen tiedän.
Mitkä olivat hänen tunnusmerkkinsä? -Laihat posket, joita teillä ei ole.
Silmät painuneet, ympärys sininen, jota teillä ei ole.
Harvapuheinen luonne, jota teillä ei ole.
Lisäksi pitäisi sukat olla siteettömät, lakki nauhaton -
hihat napittomat, kengät paulattomat -
ja koko pukunne pitäisi osoittaa välinpitämätöntä toivottomuutta.
Mutta sellainen te ette ole.
Olette pikemmin turhantarkka vaatetuksessanne.
Näytätte pikemmin olevan rakastunut omaan itseenne.
Kaunis nuorukainen, jospa saisin sinut uskomaan että rakastan!
Minutko? Yhtä hyvin voisitte saada lemmittynne sitä uskomaan.
Vannon Rosalindan valkokäden kautta, että minä se olen.
Minä se onneton.
Oletteko noin lemmen pauloissa, kuin runonne kielii?
Ei kieli eikä mieli voi sanoa lempeni määrää.
Lempi on pelkkää hulluutta -
ja ansaitsee pimeätä koppia ja piiskaa kuin muutkin hullut.
Syy, minkä tähden sitä ei niin kuriteta ja paranneta -
on se, että se tauti on niin yleinen-
että kurittajat itse ovat lemmen pauloissa.
Lupaan kuitenkin sen parantaa hyvällä neuvolla.
Oletteko ketään sillä parantanut? -Olen yhden, ja seuraavalla tavalla.
Hänen tuli kuvitella, että minä olin hänen lemmittynsä -
ja minä panin hänet joka päivä minua kosimaan.
Minä, huikentelevainen nuorukainen - tuskastuin, olin naisen tapainen,
vaihtelevainen, kärty, armollinen -
ylpeä, haaveileva, lapsimainen, typerä, oikullinen, toisaikainen -
milloin itkin, milloin nauroin, mutta mitään en todenperästä -
niin kuin narrit ja lapset enimmäkseen ovat karvaltaan.
Milloin häntä suvaitsin, milloin inhosin -
milloin puhuttelin häntä, milloin työnsin luotani -
milloin itkin hänen tähtensä, milloin nyrpistelin nenääni -
ja näin sain ihailijani hullusta rakkauden raivosta -
oikean hulluuden raivoon.
Hän luopui maailman melusta -
elääkseen erakkona luostarin sopessa.
Näin minä hänet paransin -
ja näin lupaan pestä teidänkin maksanne niin puhtaaksi -
kuin terve lampaansydän, niin että siinä ei näe rakkauden pilkkuakaan.
Mutta minä en tahdo parantua.
Minä teidät parantaisin, jos kutsuisitte minua Rosalindaksi -
ja joka päivä tulisitte mökkiini minua kosimaan.
Uskollisen rakkauteni nimessä, sen lupaan tehdä.
Lupaatteko? -Mielelläni, hyvä nuorukainen.
Ei, Rosalindaksi teidän pitää sanoa minua.
Tule joutuin, Kaisuseni, minä kokoon vohlasi, Kaisu.
Sano, Kaisu, vieläkö minusta pidät? Miellyttääkö sinua halpa olentoni?
Olentonne? Herra varjelkoon!
Mikä olento?
Minä elostelen täällä sinun ja kuttujen kanssa -
kuin runoilijoista paras, Ovidius, eli goottien parissa.
Soisin, että jumalat olisivat sinun luoneet runolliseksi.
En tiedä, mitä runollinen on.
Jotakin kunniallista sanoissa ja töissä? Onko se jotakin todellista?
Ei, sillä todellisimmat runoilijat ovat suurimpia sepustelijoita -
ja rakastajat ovat runollisuuteen taipuvaisia.
Mitä he runoksi vannovat, sitä he rakastajina sepustelevat.
Soisitteko, että jumalat olisivat minun luoneet runolliseksi?
Soisin tottakin, sillä sinä vannot minulle olevasi siveä.
Jos olisit runoilija, olisi minulla toiveita siitä, että sepustelet.
Ettekö siis soisi, että olisin siveä? -En tottakaan.
Paitsi jos olisit ruma -
sillä siveys kauneuteen yhtyneenä on kuin hunaja sokerin kastimena.
En ole kaunis, ja siksi rukoilen jumalia antamaan minulle siveyttä.
Tuhlata siveyttä ruokottomaan on kuin syödä likaisista astioista.
Minä en ole mikään ruokoton!
Vaikka kiitän jumalia siitä, että olen ruma.
Jumalille kiitos rumuudestasi! Ruokottomuus tulkoon perässä.
Mutta oli miten oli, minä sinut nain.
Olen sitä varten puhutellut lähikylän pastoria -
ja hän on luvannut vihkiä meidät yhteen metsässä.
Sitä kohtausta haluaisin minä nähdä.
No, jumalat meille iloa suokoot! -Rohkeutta! Sarvet ovat inhottavat -
mutta ne ovat välttämättömät.
Tervetullut! Teettekö toimituksen tässä vai kappelissanne?
Eikö täällä ole ketään, joka antaisi teille morsiamenne?
En tahdo häntä keneltäkään lahjaksi.
Jonkun pitää antaa hänet, muuten avioliitto ei ole laillinen.
Toimeen, toimeen! Kyllä minä rupean antajaksi.
Hyvää iltaa, hyvä herra "mikä liette"!
Kiitos viimeisistä, kost'jumala! Hauska nähdä teitä.
Tässä on tekeillä pieni joutava asia.
Olkaa hyvä, lakki päähän!
Aiotteko te, kirjonarri, mennä naimisiin?
Kuin härällä on ikeensä, hevoisella turpavyönsä ja haukalla tiukunsa -
niin on ihmiselläkin halunsa.
Niin kuin kyyhkyset nokittelevat, tahtoo se aviosäätykin persotella.
Tekö, sivistynyt mies, naisitte pensaan juurella kuin kerjäläinen?
Hankkikaa hyvä pappi, joka voi sanoa, mitä avioliitto on.
Olisi parempi, jos tämä minut vihkisi, kuin joku muu.
Hän näyttää kuin ei vihkisi oikein. Jos en ole oikein vihitty -
on minulla vastedes hyvä tekosyy jättää vaimoni.
Tule kanssani ja kuule neuvoani.
Menkäämme naimisiin.
Älä puhu enää! Minä tahdon itkeä.
Itke sitten, mutta suvaitse muistaa, että kyyneleet eivät sovi miehelle.
Mutta eikö minulla ole syytä itkeä?
Niin hyvä syy kuin kukaan suinkin voi toivoa. Siis itke!
Mutta miksi vannoi hän tulevansa tänä aamuna, eikä tule?
Ei ole siinä miehessä totuutta. -Niinkö? Eikö vilpitön rakkaudessa?
Kyllä vain, kun hän on rakastunut, mutta luulen, että hän ei ole.
Kuulithan hänen vakuuttavan, että oli.
Oli ei ole on.
Herrasväki!
Mult' usein utelitte paimenta tuota, lemmen ruikkaa -
joka kehui lemmityistään, ylvää, korskaa naispaimenta.
Niin, mitä hänestä?
Jos mieli nähdä tosi näytelmää, niin tulkaa mukaan.
Mua älä ilku, rakas Phebe, älä!
Sano, ettet lemmi, vaan sit' älä sano noin vihlovasti.
En aio sinun pyövelisi olla, sua pakenen, etten sua loukkaisi.
Jos koskaan sa koet terveen posken lemmen voimaa -
saat vielä tuta lemmen tuiman nuolen salaiset haavat.
Siihen asti älä mua lähesty, ja kun aika tulee, ilkkuillen mua kiusaa -
älä säästä, sua siihen saakka minäkään en säästä.
Ja miksi? Mitä? Ken lie äitinne -
kun tuota onnetonta voittoriemuin noin ilkutte?
Jos teiltä kauneus puuttuu, eik' enempää sit olekaan -
kuin että voi hyvin kynttilättä mennä maata -
pitääkö sen vuoks' olla tyly, häijy?
Mik' aikeenne?
Miks noin mua tarkkaatte?
Hän multakin kai aikoo silmät kääntää?
Ei, korska neitiseni, turha toivo!
Mustat kulmat, tumma silkkitukka, nuo kermaposket ja nuo hehkusilmät -
mua ei vois saada teitä palvomaan.
Miks, hupsu paimen, häntä seuraatte?
Te tuhat kertaa sievemp' ootte mies kuin hän on nainen.
Te häntä imarratte, eikä peili.
Mut, neiti, itseänne tutkikaa, polville maahan!
Paastoin kiittäkää Jumalaa hyvän miehen rakkaudesta.
Sill' ystävänä kuiskaan teille korvaan:
Kun voitte, myykää, markkinoit' ei aina.
Rukoilkaa anteeks, ottakaa, kun pyytää.
Oi, armas poika, toru vuosi umpeen -
sun torat hauskempas tuon kosintaa.
Poika on rakastunut rumuuteenne, ja tyttö rakastuu minun vihaani.
Ma pyydän, älkää rakastuko minuun: en taatump' ole humalaisen valaa.
Pait sitä... teist' en pidä.
Käy sanas, runoilija, toteen tässä:
"Ens lempi syttyy ensi näkemässä."
Oi, rakas Phebe. -Mitä tahdot, Silvius?
Oi, rakas Phebe, mua surkutelkaa. -Sun tähtes, hyvä Silvius, murehdin.
Jos missä murhe, siinä apukin.
Jos lemmentuskiani murehditte, minulle suokaa lempenne -
niin haihtuu molemmat, murhe niin kuin tuskakin.
Saat lempeni, sit' rakkaus vaatii. -Ma teidät tahdon.
Tuon äskeisen sa nuorukaisen tunnet?
En likemmin, mut usein hänet tapaan.
En häntä silti lemmi, vaikka kysyn.
Toraisa poika, mutta puhuu hyvin.
Hän sievä poika on, ei varsin sievä.
Suloinen puna oli huulilla -
täydempi hiukan vain ja mehevämpi kuin poskilla.
Juur' sama erotus kuin heljän ruusun välill' on ja tumman.
Enemp' ois, kuin lempeen, syytä vihaan.
Mik' oikeus hällä mua soimata?
On silmät, hiukset mulla mustat, sanoi.
Ja, nyt sen muistan, mua ilkkuikin.
On kummaa, etten hälle vastannut.
Purevan kirjeen hälle kirjoitan, ja sinä saat sen viedä.
Vietkö, Silvius? -Kernaasti, Phebe.
Kirjoitan heti. Pääss' on ja sydämessä aine mulla.
Lyhyt ja pistävä se täytyy tulla. No, tule, Silvius.
Ei hätää, Kaisu, vielä on aikaa. Malta vain mielesi, hyvä Kaisuseni.
Kyllä maar pappi oli tarpeeksi hyvä, sanokoon vanha herra mitä tahtoo.
Kaisu, täällä on eräs nuorukainen, joka vaatii sinua omakseen.
Hänellä ei ole mitään tekemistä minun kanssani.
Voisin päivän syömättä katsella mokomaa tolvanaa.
William.
Hyvää iltaa, Kaisa. -Iltaa, iltaa, William.
Hyvää iltaa teillekin, herra. -Hyvää iltaa, ystävä.
Lakki päähän! Kas niin, lakki päähän!
Kuinka vanha olette, ystävä? -Viidenkolmatta, hyvä herra.
Vakaa ikä. Williamko nimenne? -William, hyvä herra.
Kaunis nimi. Metsässäkö syntynyt? -Täällä, herra, Jumalan kiitos.
"Jumalan kiitos", hyvä vastaus. Oletko rikas? -Niin ja näin.
"Niin ja näin", on hyvä, oikein verrattoman hyvä -
eikä kuitenkaan, onhan vain niin ja näin.
Oletko älykäs? -No, onhan sitä älyä sievänlaisesti.
No, sen sanot oikein.
Muistan nyt erään sananlaskun.
"Tyhmä luulee olevansa viisas, mutta viisas tietää olevansa tyhmä."
Rakastatko tuota tyttöä? -Rakastan, hyvä herra.
Anna tänne kätesi.
Oletko oppinut? -En, hyvä herra.
Siis ota minulta oppia. Jolla on, sillä on.
Retoriikan lausemuoto sanoo, että kun kaadat juotavaa kupista lasiin -
toinen tyhjentyy ja toinen täyttyy.
Kaikki kirjailijat ovat yhtä mieltä, on hän.
, minä olen hän. -Mikä hän, hyvä herra?
Se hän, hyvä herra, joka nai tämän tytön.
Sinä tolvana, herkeä seurustelusta tämän tytön kanssa -
muuten sinä, tolvana, olet mennyttä kalua.
Tapan sinut 150 tavalla. Siis vapise ja mene!
Tee se, hyvä William. -Jumala älyänne varjelkoon, herra.
Juokse, Kaisu, juokse, Kaisu!
Kuules, soma nuorukainen, saanko sinuun lähemmin tutustua?
Sanovat, että olette synkkämielinen herra.
Se on enemmän mieleistäni kuin nauraminen.
Ne, jotka liioittelevat, ovat inhottavia räiviä -
ja joutuvat moitteen alaisiksi pahemmin kuin juomarit.
Mutta hyvä on olla juro ja puhumaton.
Siis on hyvä olla pölkky.
Minussa ei ole oppineen synkkämielisyyttä, kilvoittelua -
soittotaiteilijan haaveilua, hovimiehen ylpeyttä -
soturin kunnianhimoa, lakimiehen oveluutta -
naisen turhamaisuutta eikä rakastajan kaikkia näitä yhteensä.
Raskasmielisyyteni on minun omaani, monista aineksista valmisteltua -
monenmoisista sekoituksista kiehitettyä.
Itse asiassa kokonaistutkistelemus matkoistani -
joiden tuhkatiheä jauheleminen sotkee minut -
sangen lystilliseen surunvoittoisuuteen.
Vai matkailija! Toden totta, teillä on syy olla surunvoittoinen.
Olette myynyt omat maanne katsellaksenne muiden maita.
Ken on paljon nähnyt eikä mitään omista -
sillä on silmät rikkaat ja kädet köyhät.
Mutta minä olen saanut kokemusta.
Ennemmin narri, joka tuo iloa kuin kokemus, joka tuo surua.
Ja sitten vielä matkustella mokoman takia!
Iloa, rauhaa, rakas Rosalinda!
Jääkää Jumalan haltuun, jos aiotte puhua runoa.
Hyvästi, herra matkailija!
No, Orlando, missä olette ollut koko tämän ajan?
Tekö rakastaja? Jos vielä kerran teette minulle tällaiset kepposet -
älkää enää tulko silmäini eteen. -Enhän tule tuntiakaan myöhemmin.
Rakastajako unohtaa lupauksensa kokonaisen tunnin!
Anteeksi, rakas Rosalinda.
Jos olette näin myöhästelevä, älkää enää tulko silmieni eteen.
Yhtä hyvin näkisin, että raakku minua kosisi.
Raakku? -Niin, raakku.
Vaikka se tulee hitaasti, se kantaa päänsä päällä kotansa.
Ja minä olen se teidän Rosalindanne. -Hän suvaitsee sinua siksi kutsua.
Hänellä on toinen Rosalinda, paremmannäköinen kuin sinä.
Tulkaa, kosikaa minua.
Kosikaa minua.
Olen nyt pyhäpäivätuulella, ja voisin ehkä antaa lupauksen.
Mitä sanoisitte minulle nyt, jos olisin oikea Rosalindanne?
Suutelisin teitä, ennen kuin mitään sanoisin.
Ei, parempi olisi ensin puhua.
Enkö minä ole teidän Rosalindanne?
Minua huvittaa kutsua teitä siksi. Mielelläni tahdon hänestä puhua.
Hänen persoonassaan minä sanon: "En huoli teistä."
Silloin minä omassa persoonassani kuolen.
Ihmisiä on kuollut vähän päästä, vaan ei rakkaudesta.
Vannon, että oikean Rosalindani otsan rypistyskin tappaisi minut.
Se ei tappaisi kärpästäkään.
Nyt tahdon olla teidän Rosalindanne suopeampituulisena.
Pyytäkää mitä tahdotte, minä suostun.
Rakasta minua, Rosalinda. -Rakastan oikein.
Perjantaina ja lauantaina ja joka päivä.
Tahdotko minut? -Ja kaksikymmentä samanlaista.
Mitä sanot? -Ettekö te ole hyvä?
Toivoakseni olen. -Voiko ihminen saada liiaksi hyvää?
Kuule, sisko, sinä saat ruveta papiksi ja vihkiä meidät.
Antakaa minulle kätenne, Orlando.
No, mitä sanot, sisko?
Olkaa hyvä, vihkikää meidät.
En osaa sanoja.
Ala näin: "Minä kysyn sinulta, Orlando..."
Hyvä!
Minä kysyn sinulta, Orlando, tahdotkos ottaa aviovaimoksesi -
tämän Rosalindan?
Tahdon.
Minä otan sinut, Orlando -
nyt aviomiehekseni.
Sanokaa, kuinka kauan aiotte hänet pitää -
kun olette hänet saanut.
Iankaiken ja päivän. -Sanokaa päivän, jättäkää iankaiken.
Ei, ei, Orlando, miehet ovat huhtikuuta, kun kosivat -
mutta joulukuuta, kun ovat aviossa.
Tytöt ovat toukokuuta, kun ovat tyttöjä -
mutta taivas muuttuu heti, kun tulevat vaimoiksi.
Tulen sinua epäilemään enemmän kuin toukomettinen naarastaan -
olen kirkuvampi kuin papukaija ennen sadetta -
uutispersompi kuin apina ja halukkaampi kuin marakatti.
Itken tyhjää niin kuin Diana suihkukaivolla -
ja teen sen silloin, kun sinä olet iloisella tuulella.
Nauran kuin hyeena aina, kun sinä olet nukkumapäällä.
Mutta tekeekö minun Rosalindani noin?
Kautta henkeni! Hän tekee niin kuin minä teen.
Oo, mutta hän on älykäs.
Nyt jätän sinut kahdeksi tunniksi.
Kahta tuntia en voi olla ilman sinua.
Minun täytyy palvella herttuata. Kello kaksi tulen taas luoksesi.
Niin, niin, mene, mene!
Tiesinhän ennakolta, mitä tekisitte, ystäväni mua varoittivat.
Tuo lipoinen kielenne lumosi minut.
Kello kaksi, niinkö? -Niin, rakas Rosalinda.
Sinä olet lemmenloruillasi halventanut meidän sukupuolta.
Oi, serkku, serkku, serkku -
pikku sievä serkkuseni!
Jos tietäisit, kuinka monta syltä syvään minä olen lempeen vajonnut.
Sitä syvyyttä ei voi mitata.
Minun rakkauteni pohja on tutkimaton -
niin kuin Portugalin lahden.
Tiedäpäs, Aliena -
en enää voi olla Orlandoa näkemättä.
Menen varjoa etsimään -
ja huokailemaan siksi, kunnes hän tulee.
Ja minä menen nukkumaan.
Rosalinda...
"Hän, jonk' annan tämän viedä, hän ei lemmestäni tiedä."
Phebekö tämän kirjoitti? -Voitko tuommoista naista rakastaa?
Mitä? Pitää sinua vain koneenaan, jolla soittelee vääriä säveliä!
Mene takaisin, sillä rakkaus on sinusta tehnyt aljo-hanhen.
Jos hän rakastaa minua, minä vaadin häntä rakastamaan sinua.
Jos hän ei siihen suostu, minä en aio hänestä välittää.
Jos vilpittömästi rakastat, mene tiehesi! Ja sanaakaan ei enää.
Sanokaa -
miss' onkaan täällä metsässä se mökki -
jot' yltä ympäröitsee öljypuut?
Päin länttä tästä, lähilaaksoss' aivan.
Halavakuja pitkin puron vartta -
jok' oikealle jää, vie teidät sinne.
Mut talo itseään nyt vartioi -
kotona siell' ei tällä haavaa ketään.
Jos kieli silmän opas on -
niin pitäis sen neuvosta mun teidät tuntea.
Tehän liette sen mökin omistajat, jota etsin?
Ei korskaa lie, jos vastaan, ett' ollaan.
Orlando -
teitä tervehtii, ja sille -
jota kutsuu Rosalindaksi -
hän tämän verisen nenäliinan lähettää. Tekö se?
No niin, no niin.
Te veljensäkö? -Pelastiko teidät?
Te hänen henkensäkö vainooja? -Se olin, vaan en ole.
Ma häntä virvoitin ja sidoin haavan -
ja hetken päästä, tointunut kun oli -
hän laittoi tänne mun, vaikk' olen outo -
jott' anteeksi saisi sanansa rikon.
Kertokaa veljellenne, kuinka taiten minä teeskelen. Ho hei!
Tuo ei ollut teeskelyä. Kalpeutenne todistaa sen todeksi.
Teeskelyä, uskokaa pois! -Teeskelkää siis olevanne mies.
Niin teenkin, mutta oikeastaan minun pitäisi olla nainen.
Tule pois! Sinä kalpenet kalpenemistasi.
Älköön teitä arveluttako tämä kiireisyys -
eikä hänen köyhyytensä, eikä lyhyt tuttavuus -
eikä pikainen kosiminen, eikä pikainen suostumus -
vaan sanokaa minun kanssani -
että minä rakastan Alienaa.
Sanokaa hänen kanssaan, että hän rakastaa minua.
Olkaa molempain kanssa yksimieliset, että meidän täytyy saada toisemme.
Siitä on teille vain hyötyä.
Isäni talon ja kaikki vanhan sir Rolandin tulot -
luovutan teille -
itse täällä elääkseni ja kuollakseni paimenena.
Suostumukseni saatte.
Pitäkää huomenna häänne.
Kutsun niihin herttuan ja koko hänen iloisen seurueensa.
Menkää ja valmistelkaa Alienaa.
Oi, rakas Orlando -
kovin on haikeata nähdä, että sydämesi on siteissä.
Ei, vain käsivarteni.
Luulin, että sydämesi oli saanut haavan jalopeuran kynsistä.
Haavan se on saanut, mutta naisen silmistä.
Onko veljenne teille kertonut, kuinka olin pyörtyvinäni?
On, vieläpä suurempiakin ihmeitä.
Veljenne ja sisareni heti kun kohtasivat toisensa, näkivät -
heti kun näkivät, rakastuivat -
heti kun rakastuivat, huokailivat -
heti kun huokailivat, kysyivät toisiltaan syytä -
heti kun saivat syyn tietää, etsivät apukeinoa.
Näin askelittain rakensivat itselleen portaat avioliittoon.
He menevät huomenna naimisiin, ja minä aion pyytää herttuaa häihin.
Mutta voi, kuinka haikeata on -
katsella onnellisuutta toisen silmillä.
Sitä lähempänä minä huomenna olen alakuloisuuden huippua -
jota onnellisemmaksi katson veljeäni -
kun on saanut, mitä on toivonut.
Enkö minä huomenna kelpaisi teille Rosalindan asemesta?
En voi kauemmin elää turhista luuloista.
En minäkään kauemmin tahdo teitä vaivata turhilla puheilla.
Uskokaa, jos tahdotte -
että minä voin saada aikaan kummia.
Olen kolmivuotiaasta seurustellut velhomiehen kanssa -
jolla oli syvälliset tiedot, silti olematta kadotuksen oma.
Jos Rosalindaa rakastatte niin sydämenne pohjasta -
saatte naida hänet samalla kun veljenne nai Alienan.
Tiedän, missä tukalassa tilassa hän on -
eikä minulle ole mahdotonta, jos ei teille ole vastenmielistä -
loihtia hänet silmienne eteen -
ilmielävänä ihmisenä ja vaarallisia keinoja käyttämättä.
Onko se vakaata täyttä totta?
Jos haluatte, saatte huomenna pitää häitä.
Rosalindan kanssa, jos haluatte.
Tylysti teitte, kuin muille näytitte kirjeen, jonka teille laitoin.
En sitä sure, onkin aikeeni tylyyttä teille osoittaa ja vihaa.
Uskollinen paimen teitä seuraa. Hänt' armahtakaa, katse luokaa.
Rakas paimen, hänelle sano, mit' on rakkaus.
Se sulaa kyynelt' on ja huokausta, kuin minun rakkauteni Phebeen.
Ja minun Ganymedeeseen. -Ja minun Rosalindaan.
Ja minun kehenkään ei naiseen. -Se sulaa hellyytt' on ja hartautta.
Kuin minun rakkauteni Phebeen. -Ja minun Ganymedeeseen.
Ja minun Rosalindaan. -Ja minun kehenkään ei naiseen.
Se sulaa, sulaa haaveilua on ja sulaa hehkaa, sulaa toivomusta.
Sulaa palvelua, alttiutta, nöyryyttä, maltitonta malttamusta -
puhtautta, hartautt', ihka alttiutta kuin minun rakkauteni Phebeen.
Ja minun Ganymedeeseen. -Ja minun Rosalindaan.
Ja minun kehenkään ei naiseen.
Miksi rakkauttani pilkkaat? -Miksi rakkauttani pilkkaat?
Miksi rakkauttani pilkkaat? -Kenelle tuo?
Hän tääll' ei ole eikä sitä kuule. -Ganymedes!
Hyvät ihmiset! Ei enempää tätä lajia.
Se on niin kuin sudet ulvoisivat kuuta.
Teitä autan, jos vain voin. Teitä rakastaisin, jos vain voisin.
Huomenna yhdytään kaikki.
Teidät nain, jos koskaan tytön nain.
Teidät tyydytän, ja huomenna saatte pitää häät.
Teidän mielenne hyvitän, ja huomenna saatte pitää häänne.
Niin totta kuin Rosalindaa rakastatte, saapukaa.
Niin totta kuin Phebeä rakastatte, saapukaa.
Ja niin totta kuin minä en ketäkään naista rakasta, saavun minäkin.
Hyvästi vain! Olen antanut teille määräykset.
Minä en jää tulematta. -Enkä minä.
Enkä minä.
Tervetuloa.
Hän on jo Ardennien metsässä, monta iloista velikultaa kanssaan.
Siellä he elostelevat kuin vanha Robin Hood Englannissa.
Hoetaan nuoria aatelismiehiä virtaavan hänen luokseen -
ja viettävän huoletonta elämää, niin kuin kultaisena aikakautena.
Orlando, uskotko sä, että voi tuo poika tehdä kaikki mitä lupaa?
Välistä uskon, välistä en usko.
Kuin epäilijä toivoo epäillessään.
Tuon paimenpojan kasvoiss' elävästi näen oman tyttäreni piirteitä.
Ensi hetkestä kun hänet näin, ma tyttärenne veljeks häntä luulin.
On varmaankin tulossa toinen vedenpaisumus -
ja nämä parikunnat tässä ovat menossa arkkiin.
Tuossapa tulee oikein eriskummallinen eläinpari.
Kaisa.
Terveiset ja tervehdykset teille kaikille!
Minäkin tunkeudun tänne muiden maalaisparien joukkoon -
tekemään valan oikean ja väärän -
aina miten aviosääty velvoittaa ja liha ja veri helpoittaa.
Köyhä tyttö, rumannäköinen kapine, vaan minun omani.
Pahainen päähänpisto, herraseni, ottaa mikä ei muille kelpaa.
Eikö ole harvinainen mies? Ymmärtää asioita, ja on kuitenkin vain narri.
On taivahassa riemu
Kun maassa vihan liemu Rakkaudeks muuttuu
Täss' sulle Hymen kantaa Ja taivas lapses antaa
Siis nyt vain puuttuu Ett' yhdät kädet liittohon
Kun sydämet jo yhtä on
Ma teidän olen, teille antaun.
Olet tyttäreni, jos ei petä näkö.
Olet Rosalinda, jos ei petä näkö.
En toista isää halua kuin teidät.
En toista miestä halua kuin teidät.
En toista naista nai kuin teidät.
Teit' ei erota nyt mikään
Yksi ootte te niin ikään
Paimeneen te suostukaatte
Muuten naisen naida saatte
Tekin yhteen liittykää
Niin kuin talveen ruma sää
Sanoa minun suokaa pari sanaa.
Ma Roland-vanhuksen oon toinen poika -
ja sanan tähän jaloon seuraan tuon.
Kun Fredrik-herttua kuuli, että tänne -
läks arvomiestä monta joka päivä -
niin sotajoukon keräsi, joll' aikoi hän itse johtajana vangiks ottaa -
nyt veljensä ja tappaa miekalla.
Mut tämän metsämaan kun laitaan tuli -
tapasi hänet vanha, hurskas mies -
jok' otti hänet erikseen ja käänsi pois hankkeistaan ja maailmasta.
Saa karkoitettu veli kruunun jälleen -
ja muutkin karkoitetut omat maansa takaisin saavat.
Hengelläni vastaan, ett' on se totta.
Terve, nuorukainen!
Häälahjan kauniin veljillesi tuot.
Mut täällä metsäss' ensin päättäkäämme -
mit' alettu ja hankittu on täällä.
Tää hauska parvi sitten -
joka monet tukalat yöt ja päivät kanssain eli -
osansa uudest' onnestani saa jokainen ansion ja arvon mukaan.
Siks unhoon jääköön tämä loisto uus -
ja vallass' olkoon maalaishupaisuus.
Nyt soitto soimaan!
Käymään karkelot! Ja tanssiin kaikki, sulhot, morsiot!
Suvaitkaa, herra.
Jos ma oikein kuulin, on herttua hengen mieheks ruvennut -
ja hovin prameuden heittänyt?
Niin on.
Niin aion tehdä minäkin.
Näist' äsken kääntyneistä paljonkin on meillä kuultavaa ja opittavaa.
Suon teille uuden arvonne, sen hyvin hyveenne kannattaa ja kärsintänne.
Pitäkää hauskaa, mulla parempaa -
on tehtävää kuin muita tanssittaa.
Jää, Jaques, jää tänne.
Huvinpitoon en.
Jos mitä tahdotte, mun löydätten -
ma jättämäänne luolaan pakenen.
Niin juhlamenomme nyt alkakaamme -
ett' tosi-ilon ikivieraaks saamme!
Ei ole tavallista nähdä sankaritarta epilogina -
mutta ei sen sopimattomampaa kuin nähdä sankaria prologina.
Niin kuin hyvä viini ei kaipaa kehaisua -
niin hyvä näytelmäkään ei kaipaa epilogia.
Mutta hyvää viiniä auttaa kehaisu, ja näytelmä paranee epilogista.
Ainoa neuvoni on ruveta loihtimaan, ja aloitan naisista.
Manaan teitä, hyvät naiset, niin totta kuin miehiä rakastatte -
että miellytte tähän kujeiluun sen verran kuin haluatte.
Ja teitä manaan -
hyvät miehet, niin totta kuin naisia rakastatte -
typerä naurunne osoittaa, ettei kukaan teistä heitä vihaa -
että yhdessä naisten kanssa kujeilu teitä miellyttäisi.
Jos olisin nainen, suutelisin teitä, joilla on parta, mikä miellyttää -
kasvot, joita suvaitsen ja henki, joka ei tympäise.
Ja nyt kaikki, joilla on hyvä parta, hyvät kasvot tai suloinen henki -
kun tässä teen kumarrukseni, suopeaan tarjoukseeni sanovat -
jäähyväiset.
Poikki.
Shakespeare-suomennokset: Paavo Cajander
Suomennos: Liina Rajala Broadcast Text International