Я лише хочу придбати квіти, любий. Повернуся за 20 хвилин.
Зараз сезон тюльпанів, і я така щаслива.
-Сучий син. -Нуж бо, маленький.
Нуж бо, давай.
Так, іди сюди. Давай, солоденький.
Іди сюди, гарний хлопчику. Давай.
Трохи покатаємося, а потім можеш обісцяти хоч усе місто.
Ну ж бо.
Давай покатаємося.
Іди, іди сюди, дорогенький.
Ні! Стояти!
Лапу донизу!
Ось так. Так. Давай.
Давай. Ходімо вже. Ходімо.
Ні! Ти, капловухий сучий...
Останній раз ти насцяв на цьому поверсі.
Клянуся, я хотів, щоб ти був справжною собакою...
Ох, кудлата ти мавпо.
Це Нью-Йорк. Якщо ти можеш робити це тут, зможеш де завгодно.
Ти, невблаганний, смердючий, малий...
Верделе?
Де сховався мій песик? Верделе?
Іди сюди, солоденький.
М-ре Юдел?
Ви не бачили Вердела?
А як він виглядає?
Мій песик. Знаєте...
Мій песик із маленькою чарівною мордочкою. Ви що, не пам'ятаєте, як він виглядає?
Зрозумів.
-Ви про вашого собаку. -Так.
Я гадав, про кольоровошкірого, якого я часто бачу в холі.
Якого ще кольоровошкірого?
Наче густа патока, з широким носом.
-Ідеальним для ароматів тюремної їжі. -Френку!
Френку!
Тобі вже час одягатися.
-Френк Сакс. Мелвін Юдел. -Як справи?
Френк виставляє мої роботи, м-ре Юдел. Я гадав, ви це знаєте.
Гості вже їдуть.
Я знаю одне: доки ви зі своїми "роботами" тримаєтеся подалі від мене,
мені начхати, що і куди ви там пхаєте.
Ми закінчили із сусідськими люб'язностями?
-Зараз я тобі... -Ні! Не треба, він того не вартий.
Вердел, мабуть, дома.
Гаразд.
Сподіваюсь, він знайдеться. Люблю того собаку.
Ви нікого й нічого не любите, м-ре Юдел.
Гаразд
1, 2, 3, 4, 5.
Гаразд.
Гаряче.
-О, Карле, Карле. -Пробачте.
-Привіт, Карле. -Френку.
-Де він? -Десь поруч? Він тут живе?
Ні. Усе гаразд. У нього виникли проблеми із собакою.
-Не такий вже і гарний той собака... -Він чарівний.
Куди ти зібрався, Френку? Хто купляє більше за мене?
Мій любий. Де ж ти був?
Подивіться на мого красунчика. Тільки подивіться.
-Я знайшов його, м-ре Бішоп. -Я знаю, що ви це зробили, ми знаємо.
Де був мій хлопчик? Де був мій солоденький?
У смітнику в підвалі, їв лайно з підгузків.
-Ну, давай. Глузуй з мене, Джоне. -Вибачте. Це було занадто смішно.
O, заждіть.
Як він туди потрапив? Навіть якщо він забіг би до ліфта...
Може, хтось із сусідів кинув його у сміттєпровід?
"Там, у темряві, вона зізналася,
а він пробачив.
Це те, заради чого варто жити, – сказав він.
Дві голови на одній подушці. І в цьому істина.
Сенс полягає у тому, щоб бути один з одним.
Як змогла вона знайти таку надію у найганебнішій частині себе?"
М-ре Юдел!
"Нарешті вона зрозуміла, що таке кохання".
"Кохання – це..."
М-ре Юдел, мені треба з вами побалакати. Дай мені зробити це самому.
-"Кохання – це..." -Ви вдома?
Сучий син!
Клятий гомик!
Так?
Це може зачекати.
Я знайшов Вердела, м-ре Юдел.
Ну, наче гора з пліч.
Ви з ним щось робили?
Ви розумієте, що я працюю вдома?
Ні, я не знав.
А вам подобається, щоб вас турбували, доки ви радієте у своєму чарівному садочку?
Ні, я вимикаю дзвінок на телефоні.
-Та вішаю табличку... -Я працюю увесь час.
Отже, ніколи мене не турбуйте! Гаразд?
Навіть у разі пожежі
чи якщо почуєте звук падіння з моєї квартири...
а за тиждень відчуєте запах розкладу людського трупа...
та вам доведеться дихати крізь носовичок, бо сморід буде такий,
що ви знепритомнієте.
Навіть у такому разі не стукайте!
Чи навіть під час виборів,
коли вам у захваті захочеться відсвяткувати...
бо якийсь гомик став першим задньоприводним президентом США
та запросив вас до своєї заміської резиденції на "чашку кави"...
і вам захочеться поділитися із кимось своєю радістю...
Навіть тоді не стукайте у ці двері. Тільки не у ці.
Ні за яких умов.
Зрозуміло, солоденький?
Так.
Ви дуже зрозуміло пояснили.
Oсь і добре.
Отже, за теорією конфронтацій, тепер він поміркує двічі, перш ніж чіпати мене.
Гаразд.
"Кохання – це..."
Що ж таке кохання?
"Кохання – це..."
Годі, з мене досить!
Не торкайтесь!
Замовкніть!
Ви можете усіх залякати своєю поведінкою,
але вам не залякати мене.
Я зростав у пеклі, друже. Навіть моя бабуся була страшніша за тебе.
Поліція! На мене напав божевільний гомик!
-Допоможіть! -Замовкніть!
Це рукоприкладство! Та він чорний!
Мені подобається Саймон, і я відлупцюю вас так, що ніхто не упізнає...
якщо продовжите його ображати чи ще хоч раз торкнетеся його собаки.
А поки що я подумаю про те, як ти можеш перед ним вибачитися.
Ненавиджу це! Я продавець картин.
Гарного дня.
Вечірка!
-Пробачте. -Не торкайтеся.
От бовдур.
-Обережно. -Не торкайтеся!
-Гей, ви чудово виглядаєте. -Нові ліки.
Ви ж знаєте про мого сина?
Ні, ні, ні, ні. У мене сьогодні побачення.
Я виходжу з дому, а він каже:
"Мамо, обіцяю, я не підхоплю ні гарячки, ні кашлю, доки ти на побаченні".
-Чи це не мило? -Маленький білявий янгол.
Я кажу: "Я тобі не пульт від телевізора,
щоб перемикатися кожного разу, як ти тиснеш на кнопку".
-Це неймовірно. -Так, я знаю.
Усі ці ваші метафори мені наче серпом по яйцях.
-Доїдайте вже! -Добре. Зачекай. Я поверну тобі гроші.
Повернеш наступного тижня.
Я обіцяла сплатити борг сьогодні. Отже, сьогодні.
-Пробачте, Мелвіне. -Не...
Пробачте.
-Прошу. Кличте, якщо я вам знадоблюся. -Дякую.
Дуже смачно.
Перепрошую. Візьми гроші. Ненавиджу бути боржницею.
Візьми таксі додому, щоб був час підготуватися до побачення.
До цього я завжди готова.
Я їсти хочу.
Сідайте за столик. Ви знаєте, що вам не можна тут бути.
Спенс хвилюється більше за мене.
Каже: "Мамо, обіцяю, я не підхоплю ні гарячки, ні кашлю, доки ти на побаченні".
Іноді ці діти бувають просто...
Там євреї за моїм столиком.
Це не ваш столик. Столик належить закладу.
Цього разу можете сісти за інший.
Або почекати своєї черги.
-У тебе є до неї почуття? -Так, є.
Скільки ще ви їстимете?
Невже ваш апетит менший за ваші носи?
-Що? -Ну все.
-Годі! -Дай-но мені з ним поговорити.
-Начхати, хто він такий. -Ходімо.
-Дамо останній шанс. -Ні, я забороняю.
А ось і я.
-Вони пішли. -Так, що тобі відомо?
Брайан каже, що йому начхати, хто ви.
Якщо не припините, він вас сюди більше не пустить.
Я скучатиму за виставами, але якось упораюсь..
3 яйця, зварені накруто.
2 сосиски, 6 шматочків бекону з картоплею-фрі.
Отже, сьогодні фрі?
Маленьку порцію. Каву з вершками та цукрозамінником.
З такою дієтою недовго й померти...
Усі ми незабаром помремо.
І я, і ви, і, звісно, ваш син також.
Якщо ви ще хоч раз згадаєте мого сина,
вам буде заборонено сюди приходити. Зрозуміли?
Дайте знак, що зрозуміли мене, або йдіть звідси негайно.
Зрозуміли мене, божевільний виродку?
Зрозуміли?
Так.
Так, авжеж.
Гаразд, прийму ваше замовлення.
Надінь ввечері мої сережки.
Мене дуже цікавить те, що ти сказав за вечерею.
Ти сказав, ніби це нічого не значить.
Я маю на увазі, якщо ти...
-Де спальня? -Насправді... Це наче вона і є.
Я тут...
Я тут сплю.
Не переймайся.
Що?
Я не знаю.
Бабусю.
Бабусю!
-Може тобі краще перевірити? -А що, ти вважав, я збираюся зробити?
-Вибач. -Мамо.
Я чула усе, що ви робите...
Отже, вирішила вдягнути їх, щоб залишити вас наодинці.
Як пройшла вечеря?
-Привіт, сонечко. -Як твій друг?
-Ти в порядку? -Усе гаразд.
У тебе підвищена температура? Посунься.
-Куди він тебе запросив на вечерю? -У гарне місце.
Керол, я впораюся.
-Керол. -Плюнеш іще раз?
Я ж сказала, що впораюсь. На тебе чекають.
-Іди. -Вона впорається.
-Гаразд, любий. Обійми мене. -Керол.
Міцно обійми.
-Керол, я впораюсь. -Усе гаразд, мамо.
Вона впорається. Іди.
Запни портьєри.
Ні! Тут не можна курити. Він не зносить диму.
Магія.
Господи! Ось тобі урок.
Я цього вже навіть не помічаю.
Гаразд. Давай сюди.
Не треба аж так бентежитись.
-Це лише трохи блювоти. -"Трохи блювоти"?
Гаразд, що будемо робити?
Записати, яким поїздом тобі дістатися додому,
чи може підемо до ліжка... -Ні. Я викличу таксі.
Трохи занадто реальності для вечора п'ятниці.
Я просто не можу. Я обіцяв Саймону знайти йому модель.
Карле, вимкни гучний зв'язок. Я казав, що вже забронював місця?
Ну годі. Ти маєш відпочити.
Алло? Карле? Ти ще тут?
-Ало? -Гаразд. Я щойно знайшов модель.
-Привіт, хлопці! -Я його знаю. Він купував мені обід.
Його звати Карл?
Гей, що трапилось?
Гей, привіт. Пам'ятаєте мене?
Мені потрібен лише 1.
Ви наймали мене кілька тижнів тому, нещодавно.
Для портрету потрібне гарне обличчя.
Портрету?
Іди сюди. Я дам тобі адресу. Прийдеш завтра вранці.
-Бред Піт – лайно. -Читати вмієш?
Хто там, маленький?
Хто там, Верделе? Хто там?
Вибач. Я забув, що ми домовлялися.
Я працював у студії та просто...
Це ось там.
-У тебе тут гарно. -Гершвін неймовірний, чи не так?
Зазвичай, я дуже прискіпливий щодо моделей, але довіряю Карловому смаку.
Напевно, він довів вас до нестями, перевіряючи резюме.
Це не оголена натура.
Я просто пожартував.
Ось і вся любов.
Ще одна поза.
Отже, де ви раніше працювали?
Як тобі ця?
У мене вже ідеї закінчилися.
Дай мені якісь вказівки.
Їх немає.
Я лише дивлюся, доки не відчую щось подібне до удару.
Я маю на увазі, роби, що забажаєш.
А як я скажу "завмри", влаштуйся якнайзручніше і не ворушись.
Ніяких вказівок.
Гаразд.
Спочатку я спостерігаю.
Ти спостерігав за людиною, яка про це не знала?
Старою леді в автобусі? Дітлахами, які поспішають до школи?
Людиною, яка чекає на когось? Аж раптом ти бачиш неначе спалах.
І ти розумієш, що це не має нічого спільного із зовнішністю.
Бо вона не змінилась.
І коли ти це бачиш, вони наче стають ще "реальнішими" та живими.
Коли довго дивишся на людину, ти наче вивчаєш її натуру.
Я розумію, про що ти говориш.
O, Господи. Завмри.
Гей, обережніше.
Пробачте.
Отже, мені сказали починати з третього рядка діалогу.
І раптом я все забула. Я навіть гадки не мала,
-яким буде наступний рядок. -Цок-цок, вона мене ігнорує.
-Отже, він сказав мені: "Останній шанс". -Останній шанс.
Я почала спочатку.
-Вона знов мене ігнорує. -Та знов заплуталася у тому самому рядку.
-Але вгадай, що. -Що?
Він обрав мене!
Світові саме потрібна чергова акторка.
Гаразд.
Господи!
Не можете без мене жити?
Я нарешті запитаю.
Чому ви носите одноразові прибори?
Чому не наші? Боїтеся, що вони брудні?
-Ти в порядку? -Так.
А ось і допомога. Це мій вибір.
Спробуйте запевнити себе.
"Я користуватимуся цими чужими чистими срібними приборами, адже у цьому
і є задоволення від споживання їжі поза домом..."
На що хворіє ваш син?
А вам що до того?
Йому складно дихати. У нього дуже важка форма астми.
У нього алергія на пил, а це Нью-Йорк,
і його імунна система скаженіє з кожного приводу, а ще й вушна інфекція...
-Вам не набридло це слухати? -Ні.
А через інфекцію ми потрапляємо до лікарні по 5-6 разів на місяць,
де зустрічаємо лікарів, які ледь отримали дипломи.
Ось такі справи.
-Як його звати? -Спенсер.
Добре.
Спенс.
Цуцику, усе гаразд, іди сюди.
Можеш перевдягатися.
Я вже майже закінчив.
Я приходжу сюди 2 тижні, а ми лише працюємо. Відпочиньмо!
Слухай...
Отже, ти майже закінчив?
Так. Залишилось кілька останніх штрихів.
-Ти куди? -Нікуди, хотів подивитися з цього боку.
-Верделе, бажаєш шоколадку? -Йому не можна.
-Зачекай! Мені час іти. Попрощаємося? -Песику теж треба на вулицю.
-Хвилинку. -Ні, зачекай.
Я гляну на картину, гаразд?
Куди ти, пупсику? Верделе.
Хочеш водички? Що з тобою? Ходімо.
Бажаєш водичики?
Саймоне, стій!
Гей.
Чому ти це зробив?
Ні. Ні, ні, зачекай.
-Розумієш, та картина... -Що ти робиш? Ти що, закохався у нього?
Перепрошую.
-Допоможіть! -Давай! Ходімо!
Швидше! Треба забиратися звідси! Ходімо!
Давай!
Ви подзвонили у 911 та не назвалися?
Саме так.
-Навіть повні телепні знають... -Та годі. Нікого ж не вбили.
-Він помер? -Запитайте у нього.
Що з тобою не так?
Не дзявкай на мене. Я тебе не здав.
Якщо він не відповість, ми повернемося і будемо знов і знов запитувати вас.
Ви що, намагаєтеся залякати мене свою поведінкою?
Я зростав у пеклі. Навіть моя бабуся була страшніша за вас.
Краще йдіть собі ганяти дрібних торговців.
Це лише питання часу, сере. І нас є малюнок одного з цих хлопців.
Сфотографуйте його.
Я молюся за нього весь цей час.
Я збираюся поїхати до лікарні.
-Чи не могли б ви деякий час доглянути за песиком.
О ні, ні.
-Вибачте, але ні. -Гаразд. Дякую.
Стара стерво. Чортів пес.
Ви його візьмете! Так. Так, саме ви! Геть з дороги!
Ви його візьмете. Ось і загладите провину. Лише на одну ніч.
Заждіть!
Хочете мені відмовити?
Хочете відмовити!
Хочете мені відмовити.
Я взагалі не хочу з вами спілкуватися.
Бо я ще ніколи не почувався таким скаженим.
Я майже бажаю, щоб ви мені відмовили.
Дякую за допомогу.
Гей! Куди це ви?
-Ви не можете цього зробити. -Краще не чіпай мене сьогодні.
Я не можу взяти собаку. Тут ще ніколи нікого не було.
Гей, Френку. Френку?
Гей, Френку.
Френку!
1, 2, 3, 4.
Тобі кінець.
У нас тут немає собачої їжі. Нам тут не потрібна собача їжа.
Їстимеш те, що у нас є. Що ми їмо.
Гаразд.
І не роби там нічого!
І де ж довіра?
Останнє, що мені тут потрібно, це собака.
Завжди дивись на світлий бік життя.
Господи!
Вони не куплятимуть, якщо дізнаються, що виставку вже
давно відкрито, a продажів немає.
Ні, на цьому етапі не можна знижувати ціну!
Я тут у вільному падінні.
-Так? -Ми можемо зайти до нього.
Гаразд, зустрінемося там.
Зустрінемося там, гаразд? Дай мені хвилинку.
Дякую. Ні, я тут.
Як справи у нашого маестро?
Я й досі на себе не дивився.
Вирішив спочатку подивитися на твою реакцію.
-Усе настільки погано? -Гаразд, я спілкувався із лікарями та...
O, чорт!
Гаразд, все не настільки погано.
Отже, лікарі кажуть, що за кілька тижнів ти цілком одужаєш.
Авжеж, рубці ще деякий час... O, святий Боже!
O, Саймоне.
Джекі...
Дай мені, будь ласка, дзеркало.
Ні.
Зачекай. В мене десь було маленьке.
Отже, як взагалі справи?
Як Вердел?
Про нього піклується твій сусід, м-р Юдел.
Як ти міг так вчинити?
-Він його ображатиме. -Ні, Саймоне. Обіцяю.
Ні в якому разі.
Я з ним домовився. До того ж, більше нема кому.
Я весь час зайнятий...
Повір мені.
Ти впевнений, що з ним все гаразд?
Бо ти не уявляєш, що я... -Так, з песиком усе гаразд.
Добре.
Очікування – це найгірше.
О, Господи!
Як я до цього дійшов.
Це ваш собака?
Ні.
А чому ви прийшли з ним?
-Заманили, підставили, сіли на голову. -А ви не боїтеся, що його вкрадуть?
Ні, раніше не боявся, заради бога.
-Вибачте. -Я сяду там.
Гей, цуцику.
У нього така мила мордочка. Такий гарненький.
Цікаво, якої він породи.
Такий маленький песик.
Наступного разу, якщо Брайана не буде, беріть його всередину.
Скільки вам років?
Судячи з ваших очей, вам за 50.
Судячи з ваших, ви добра душа.
Але очі брешуть. Якщо вже ми торкнулися цієї теми,
скільки років вам?
-Ви перший запитали. Мені цікаво. -Ні, ні.
Я не мав на увазі, що ви стара. Я говорив не про це.
Легше, друже. Я приймаю компліменти.
Але від вашого шарму в мене тремтять коліна.
Ні, я мав на увазі, чому у вас темні кола навколо очей?
Рано прокинулась.
Дуже рано. У сина стався черговий приступ.
Ще й дали нам непідходящі антибіотики.
-Отже, я привезла його додому... -Ні, ні!
Собака. Цей бекон для собаки.
Минулого тижня я грав йому на піаніно. Та йому сподобалось.
Отже, я вирішив трохи його побалувати.
-Отже, ви вже закінчили. -Так.
Який чудовий день для прогулянки.
Гей.
Подивіться на цього песика.
Я дам тобі щось смачненьке.
Я тобі щось покажу. Іди сюди, приятелю.
Не будь таким, як я. Не будь, як я.
Залишайся собою, бо ти бездоганний,
a як прийдемо додому, отримаєш щось смачненьке.
-Те, що тобі подобається, чуєш? -Якби ж до мене так ставилися.
Підемо додому і щось тобі дамо.
Так. Ходімо додому і трохи попрацюємо.
"Він зробив дівчину щасливою. Та яку дівчину.
"Ви врятували мені життя", – промовила вона. –
Але хіба я вас просила?"
Готово. Готово!
Так, огидне собачисько.
62 книги. Готово.
Ми маємо зменшити всі витрати, які можливо.
-У нього немає медичної страховки? -Ні.
Чеки на продукти, комунальні платежі.
Знов щось для собаки.
Так, я бачу, зрозуміло.
-Ось ще з пральні та хімчистки. -Так, добре.
Дивись, хлопчику.
Йому подобається. Подобаються страви від Мелвіна.
Навіщо ти сюди прийшов?
Я ж казав сидіти там. Я не можу готувати, коли ти під ногами.
Гаразд. Сидіти. Добре.
Ми ні на кого не чекаємо.
Я почитаю тобі Емерсона.
Гаразд, як побажаєш.
Гей.
Як там Вердел?
Він – справжній головний біль.
Гаразд.
Саймон удома.
Я сподівався, що ви попіклуєтеся про пса,
доки він цілком не одужає.
Я з ним вже багато тижнів. Ще кілька днів ролі не зіграють.
Ні, ні. Він хоче повернути його негайно.
Він прийде за ним завтра.
Гаразд.
Ось тобі й гаразд.
Зголоднів? Зараз щось зробимо.
1, 2, 3, 4.
Гаразд.
М-ре Юдел.
Добряче вони вас розмалювали. Виглядаєте, наче...
Не могли б ви цього разу...
легше зі мною, м-ре Юдел?
Дякую.
Верделе.
Іди сюди, мій хлопчику.
Давай. Сюди.
Ходімо додому, одужувати.
Не дивуйтеся, що він так поводиться.
Подивіться на себе у дзеркало.
До зустрічі.
Дякую.
Ходімо, солоденький.
Верделе, іди до мене. Іди сюди, хлопчику.
Я знаю, чого ти бажаєш.
Іди сюди. Де мій хлопчик?
Ні, не треба його примушувати.
Через собаку!
Через огидного собаку.
Найгірший тротуар у Нью-Йорку. І подивіться, що тут.
5 АВЕНЮ ПСИХІАТРИЧНА ГРУПА
Привіт.
Допоможіть мені!
Якщо я вам потрібен, не робіть так. Ви маєте записатися на прийом.
Як ви можете поставити комусь діагноз обсесивно-компульсивний розлад...
а потім очікувати, що я буду поводитися інакше?
Це не обговорюється.
-Ви маєте піти. -Ви обіцяли допомогти.
Що це було? Ви мене дражнили?
Я б вам допоміг, якби ви були відповідальним...
-Ви змінили обстановку. -Я отримав штатну посаду 2 роки тому.
А ще я відростив бороду, але вас не цікавлять зміни у моїй зовнішності.
У мене обмаль часу. Мені треба вчасно прийти до мого ресторану.
Ви хоч розумієте, як важко мені було сюди прийти?
-Так. -Дякую.
Ні, ми не будемо зараз проводити сеанс.
Я змінив шаблон своєї поведінки, як ви завжди мені казали.
Ні. Ні в якому разі.
-O, я читала цю статтю. -Дякую...
Може, краще й не буває?
Навіщо вам це?
Ні, ні, ні. Покличте Керол.
Я її підмінюю. Ми навіть не знаємо, чи вона повернеться.
Можливо, вона знайде роботу ближче до дому.
-Тож чому пластик? -Що ви намагаєтеся зі мною зробити?
Про що це ви?
Слухайте, слоноподібне дівчисько. Покличке Керол, чи ще щось зробіть.
Просто хай вона прийме моє замовлення.
Я заплачу будь-які гроші. Я зачекаю.
Зробіть це!
-Брайане. Синій код. -O, ні.
Геть! Замовкніть і геть звідси.
Негайно!
Я мовчатиму.
Лише дозвольте залишитися. Я не буду створювати проблем.
Покличте Керол.
Приведіть її.
Я не дурний.
Хіба? Я не засуджую. Я гарний клієнт.
Сьогоднішній день – справжня катастрофа.
-Я не впевнений,що впораюсь з усім цим. -Геть!
Негайно геть, або в вас виникнуть великі проблеми.
Я серйозно.
Гаразд.
Так!
До побачення. Прощавайте.
Саме час.
Яке у Керол прізвище?
-Коннелі. -Дякую.
Гей, тату! Тату, я тут.
-Він часто приходить? -Ні, більше ні.
Що я можу зробити?
-Дідусю, можна мені морозива? -Чому б ні?
Привіт.
Чудово.
Я голодний.
Ви зіпсували весь мій день. Я ще не їв.
Що ви тут робите?
Це не сексизм. Якщо б ви були чоловіком, я б...
Ви зовсім здуріли? Це мій дім.
Я намагаюся втримувати емоції,
хоча це дуже важливе для мене питання.
-Це дуже серйозна для мене справа. -Яка справа?
Що не я прибрала за вами посуд і не подала вам яйця?
Ви здатні хоч трохи вгамувати свої паскудства?
Так, я здатний, це факт.
Це ж ви мене облаяли, а не я вас.
Чому ви не на роботі?
Ви захворіли?
Не схоже, що ви хворієте.
Лише втомлені та засмучені.
Мій син хворіє. Гаразд?
А ваша мати?
Звідки ви про неї знаєте?
Я чув ваші розмови у ресторані.
-Мамо, я допив сік. -Вибач, любий. Хвилинку.
Мамо.
Як справи?
Треба відповідати, коли хтось тебе запитує.
Вибачте, Мелвіне, але не вам навчати мого сина манер.
Повертаємось до наших справ.
Що трапилося?
5000, 4000...
3000, 2000, бінго.
40,5.
Доведеться нам витратитися на таксі.
Діти, обережно! Дайте пройти. Обережно.
Обережно. Усе гаразд.
Мелвіне! Зачекайте!
Ану тихо, дітлахи!
-Підвезете нас? -Так. Гаразд.
Прикривай рота, коли кашляєш.
До Бруклінської лікарні, будь ласка. Швидше!
Гаразд.
-До лікарні? -Так.
Чи є ймовірність, що ви сьогодні повернетеся?
Ні! Господи, залиште мене у спокої!
БРУКЛІНСЬКА ПРЕСВІТЕРІАНСЬКА ЛІКАРНЯ
Саймоне, це більше не можна відкладати.
Саймоне, я жахливо почуваюся через...
Саймоне, не міг би ти на хвилинку відволіктися від собаки?
Вибач.
Що це за картки?
Це Френкова ідея. Він вважає, вони потрібні мені, щоб не заплутатися.
Сконцентрувати увагу, не хвилюватися і не хвилювати тебе.
Бачиш? Він правий. Мені потрібні картки.
САЙМОНЕ, ТИ НА МІЛИНІ
Саймоне, ти на мілині.
Твої рахунки за медичні послуги складають 61.000. А виставка пройшла погано.
Я спілкувалася з твоїми батьками. Вони не відмовились допомогти.
Але сказали, що їм ніяково дзвонити тобі.
Гаразд. Я не можу їм подзвонити. Іди сюду, цуцику.
Іди сюди.
Верделе? Що не так?
Сумуєш за тим грубіяном?
Гаразд, ось і я, солоденький.
Радий мене бачити, маленький клубочку вовни? Не хочеш проїхатися сміттєпроводом?
Господи. Вибач. Я не хотів цього. Вибач мені.
-Саймоне. -Я не хотів цього, маленький.
Вибач мені.
У мене ж залишаться квартира та студія, чи не так?
Оце так.
O, Боже мій! Оце так.
Так, ви пишете більше за всіх інших.
Так, ви приносите нам багато грошей. Але краще буде...
Слухайте, мені це потрібно.
Просто скажіть: "Мелвіне, я спробую". Гаразд?
-Мелвіне, я спробую. -Дякую.
А тепер, на цій приємній ноті, мого сина
взяли до університету Брауна. Мій чоловік на сьомому небі від щастя.
Чудово, приємно, хвилююче, захоплююче. Немає необхідності чекати зі мною.
Не можу втриматися.
Ви завжди так швидко йдете,
а у мене до вас ціла купа питань.
Ви навіть гадки не маєте, що для мене значать ваші книжки.
І що ж вони значать?
Що є хтось, хто розуміє, що діється отут.
Господи, я наче у кошмарі.
Ну ж бо. Лише кілька питань. Це складно?
Як вам вдається так точно писати про жінок?
Я уявляю чоловіка.
А потім я забираю розум і відповідальність.
"МЕДИЧНА ДОПОМОГА"
Що трапилось?
-Мамо! -Сюди, місіс Коннелі.
-Що? -Доброго дня.
-Будь ласка, що трапилось? Кажіть вже. -Я...
-Будь ласка! Скажіть! -Мене звати Мартін Бетс, лікар Бетс.
Не ваше ім'я! Навіщо воно мені?
-Де він? -У ванній кімнаті.
-Що трапилось? -Нічого.
Ти знала, що лікарі приходять додому?
-Ні не знала. -Я прийшла.
Отже, що ви тут робите?
-Не знала, що в тебе є залицяльник. -Що?
O, ти вже побачила подарунок.
Він гарний лікар. А я у них експерт.
Гаразд, лікарю?
Моя дружина – видавець Мелвіна Юдела.
Вона просила попіклуватися про вашого сина,
бо ви терміново потрібні на роботі. Так вона сказала.
А ким ви працюєте?
Я офіціантка.
На Манхеттені.
Лікарю Бетс?
Так. Вибачте.
Пробачте, що я так довго. Я погано знаю Бруклін.
Я теж довго блукав.
Відвезіть це до лабораторії та скажіть, що мені потрібен загальний аналіз крові.
-Результати сьогодні. -Гаразд.
Вибачте. Ви сказали, результати будуть готові сьогодні?
Авжеж. Присядемо?
Ось рецепти, з усіма вказівками з початку року.
-Не забудь про календар. -Так. А це календар на кожен день...
Та...
-та як він почувався, що він їв. -Добре, дуже добре.
-Як довго у нього вже ці проблеми? -Майже усе життя. З 6 місяців.
-Гаразд. Вони робили йому аналізи крові? -Так.
Лише коли йому було погано?
-Так. -Гаразд.
-A щодо тестувань на алергію? -Ні.
Навіть звичайну скарифікаційну пробу?
Ні, я питала.
А вони казали, що моя страховка цього не покриє, та взагалі це не потрібно.
-А що? Треба було? -Гаразд.
-Кляті виродки з HMO! -Керол!
-Пробачте. -Гадаю, ви дуже точно їх описали.
Ми зможемо зв'язатися із кимось у вашому
офісі, щоб забрати результати тестів, коли вони будуть готові, чи...
Зі мною.
Мій домашній номер є на цій карточці.
Його домашній номер.
-Що? -Домашній...
Ми можемо для вас щось зробити? Може, води чи кави?
Ні, дякую.
Може дві рабині?
Місіс Коннелі,
мені ще треба зробити багато тестів. Я маю в усьому розібратися.
Але...
що б я не виявив, обіцяю, невдовзі вашому синові стане набагато краще.
Лікарю!
Гаразд. Добре. Ну годі вам.
Годі.
Отже, ви повідомите про додаткові витрати?
Так чи інакше, ми маємо...
Боюся, витрат буде чимало.
Але не хвилюйтеся. М-р Юдел усе оплатить.
Це ж чудово.
У будь-якому разі, люба. Дякую за все, Нора.
Пробач мені мої вередування. Я зателефоную,
як усе повернеться на свої місця.
Hijole
-Що трапилось? -А хто вигулюватиме Вердела?
O, ні.
Ні.
-Він ще не помер? -Ні.
Може, ви б якось погодилися вигулювати його собаку?
Авжеж.
Ви чудовий чоловік.
У 2 годині буде якраз добре. Ось вам ключі, якщо він раптом засне.
Розсуньте йому портьєри,
щоб він міг бачити дивовижний божий світ.
Щоб він зрозумів, що навіть такі страшні випробування трапляються на краще.
Де ви навчилися таких промов?
У портовому стриптиз-барі десь в Панама-сіті?
Чи у цей прощальний день, ви не залишили без уваги його віскі?
Поширюйте своє божевілля в іншому місці. Нам тут власного вистачає.
Ні!
За цим стоїть серйозно схиблена людина!
Ми не можемо ігнорувати цей факт.
Ти справді бажаєш знов бігати по лікарнях,
де ці нікчемні лікарі розповідають, що нічого не можна зробити?
-Так ми зв'яжемося із божевільним. -Годі сперечатися.
Ти знаєш, до чого це може призвести. Ну ж бо!
Ти знаєш, до чого це може призвести.
Це тобі не панчохи.
Це не перлове намисто. Це не можна повернути.
Чи не так?
Ні. Авжеж, я розумію.
Слухай, мені вже час, гаразд?
ПОЗИЧИТИ ГРОШІ
Ні. Гаразд.
Бувай.
Що за день такий. Іди, іди сюди.
Принесу йому щось поїсти.
Дякую, що вигулюєте його.
Вибачте, я погано почуваюся.
У вас тут жахливий сморід.
Ідіть вже.
-А ваша прибиральниця... -Будь ласка, залиште мене.
-Куди ж поділися ваші чудові друзі? -Геть звідси!
Що може бути гірше, ніж бути у такому стані, коли ви поруч.
Любчику, ви занадто піддаєтеся депресії.
Ідіть до біса, Мелвіне.
Не забувайте, що ви леді. Не хвилюйтеся.
Незабаром ви знов опинитесь на колінах.
Вас це веселить?
Клятий дияволе, ви ж радієте, коли іншим погано?
У мене забирають квартиру, Мелвіне.
Френк хоче, щоб я благав про допомогу батьків, які мені навіть не телефонують.
Та я не зроблю цього.
Я більше не хочу писати картини.
Отже, моє життя зруйновано.
Усе моє життя залишилося позаду,
і мені так шкода себе, що я майже не можу дихати.
Чудові часи для вас, чи не так? Сусід-гей на самісінькому дні.
На дні!
Я лише хотів трохи вас розвеселити.
Вам пощастило. Ви на вершині світу.
Ви найгірший зразок людської істоти.
Я дещо зроблю... Гадаю, це може вас трохи розвеселити.
Геть звідси.
Знаєте, чому пес завжди ластиться до мене? Це не любов.
Це лише один трюк.
Я ношу бекон в кишені.
Бачите?
O, Господи.
Покличемо його разом.
Побачите, це лише трюк.
Гаразд?
Іди сюди, Верделе, ну ж бо.
Іди до мене.
-Іди. Іди сюди, хлопчику. -Ні.
Гаразд, іди сюди.
Дурний собака.
Тепер ви вже можете піти?
Будь ласка.
Я не розумію.
Не розумію.
Таксі.
І ви знову дивитеся шоу Ніка Найта на "Класик-Ті Ві".
При повторному перегляді герой починає підозрювати, що...
М-ре Юдел!
-Офіціантка Керол? -Так.
Привіт.
Лікар дав мені вашу адресу. Вибачте, що турбую у такий час.
Якщо ви...
Якщо мова йде про подяку...
Я тут не заради цього.
Ви навіть не уявляєте, як для мене важливо...
поспілкуватися з гарним лікарем щодо Спенсера.
Лист. Напишіть це у листі.
-В мене є фен. -Чому ви робите це для мене?
Щоб ви повернулися на роботу.
Ви розумієте, наскільки це божевільно?
Я боюся, ви зробили це, щоб...
Я маю щось сказати?
Слухайте...
Завтра я прийду до ресторану.
Гадаю, це не може чекати до завтра.
Я маю прояснити це зараз.
Що прояснити?
Я не збираюся з вами спати.
Я ніколи не буду з вами спати. Ніколи!
Ніколи!
Гаразд,
вибачте, але...
для тих, хто відмовляється від сексу, ми закриті до 9 ранку.
Я не жартую.
Що-небудь ще?
Я лише...
Дякую.
Отже, ви працюватимете завтра?
Так.
Вона сказала: "Ніколи".
Я сподівався, що ви ще не лягали.
Я приніс вам трохи китайського супу.
Дякую.
Друже.
Я ще ніколи не почувався таким втомленим.
Я не спав.
Я не зміг вгамувати свої думки чи просто бути собою.
Я у халепі.
І справа не в утомі.
-Друже. -Хворобливий нудотний стан.
Сонливість.
Усе виглядає спотвореним,
а всередині лише один попіл...
Навіть немає сил скаржитися.
Так.
Добре, що ми це зробили.
Радий був побалакати.
А ПОТІМ НАМ ДОВЕЛОСЯ ПЕРЕЇХАТИ ДО МОЄЇ МАТУСІ...
Ти й досі пишеш той лист подяки?
Я вже закінчую. Як пишеться "свідомість"?
C-В-І-Д-О-М-І-С-Т-Ь.
Я попросила Шона з пекарні доглянути за хлопчиком.
Отже, ми можемо кудись піти.
Я й досі боюся залишати Спенсера із кимось.
-Продиктуй ще раз, будь ласка? -Спенс у порядку.
Тобі краще знайти щось інше, щоб зайняти вільний час.
-Шоне, ти голодний? -Так.
Гаразд.
В нас є піца.
Ми з Керол збираємося піти.
Із сосисками та пепероні. Можете з'їсти її зі Спенсером.
А ми йдемо гуляти, як усі нормальні люди.
А якщо тобі неспокійно через вільний час
і ти не в змозі трохи відпочити...
тоді, здається, доведеться м-ру Юделу
-відправити тебе до психіатра. -Він мені не потрібен.
Я розумію, що відбувається.
Я маю закінчити цей лист, або я збожеволію.
Це не може бути правильно, "Сві домість"...
Керол!
Що?
Мені незвично не відчувати весь час...
тієї глупої паніки всередині.
Без цього я починаю замислюватися про своє життя.
А в цьому немає анічого гарного!
Сьогодні у автобусі я бачила чудову пару.
І я відчула, що...
дивлюся на них зі злістю.
Я навіть не знаю. Усе було...
Кажи.
Наче у моєму житті все йде шкереберть.
Я вже навіть не пам'ятаю, як це
бути із чоловіком,
триматися... Чорт!
-Вибач. -Усе гаразд, люба.
Господи, триматися за руки!
Мені майже шкода, що лікар Бетс одружений.
Можливо, тому я й прошу Спенсера обіймати мене частіше, ніж він того хоче.
Бідолашній дитині вистачає власних клопотів.
А тут ще й мати, яка не знає, куди себе подіти.
Кому це все потрібно?
Отже, ти маєш на увазі, що ти засмучена.
Залиш мене. Нащо ти це робиш?
Чого ти хочеш?
Я сподіваюся, що думати про все, що сталося, у той час,
як усе, чого я хочу – це не думати про це, має якийсь сенс.
Справді, мамо, чого тобі треба від мене?
-Чого? -Я хочу, щоб ми кудись пішли.
Гаразд.
Дякую.
Тепер доведеться писати подяки і тобі.
-Дивіться, Евелін та її здоровань Джої. -Хто це?
Емілі!
Через це ти мене сюди покликав? Це єдина причина?
Ну, він же навіть не мій.
Авжеж, Саймон схильний перебільшувати.
Але вчора ввечері його два рази знудило. І шерстка не так блищить.
-Відведіть його до ветеринара. -Уже водив.
Вони кажуть, у нього погано працює шлунок.
-Треба залишити його там на кілька днів. -Ну так зробіть це! Що?
-Вибачте. -Перепрошую.
-Це на потім. -Що це?
Це лист.
Лист?
Так, з подякою.
Лист з подякою? Ні, ні.
-Ви можете прочитати його пізніше. -Ні, дякую.
Ніяких листів із подяками.
Дякую.
Вона гарна.
Так.
-Справді гарна. -Дуже.
Це ж добре, казати людям: "Не варто подяки"?
Ну, здається, ви все зробили правильно.
Тільки подивіться на нього.
Ви змінюєтеся. Саймон сказав, що ви принесли йому суп минулої ночі.
Що?
Я вам що, альтруїст якийсь?
Ви допомогли із собакою, а тепер й усе інше.
Гей, я турбуюся про Саймона не менше за вас.
-Турбуєтеся? -Це не лише через фінанси.
Завтра він має поїхати до Балтімора, щоб попросити грошей у батьків.
Так, авжеж, я маю на увазі, якщо його батьки живі,
вони мають йому допомогти. Так має бути.
-Це чудово. -Авжеж.
Вони мають йому допомогти.
Але...
У мене зустріч з одним популярним художником, отже я буду зайнятий.
Відвезете його?
Думай, як білий і будь серйознішим.
Візьміть мою машину? Автомат.
Ви керуєте?
Як вітер, але я не збираюся цього робити!
Тихіше.
Він бажає, щоб я відвіз його клієнта до Балтімора.
Якби хоч на мить опинитися на вашому місці, щоб...
найбільшою турботою була пропозиція взяти чиєсь авто та поїхати з міста.
Так тримати.
Гаразд. Я це зроблю.
Я відвезу його.
Так, зберіть його речі. Завтра вранці я його відвезу.
-Відвезу. Добре. Гаразд. -Гаразд.
Отже, побачимося завтра? Не нагадуй мені про це.
Ми не настільки близькі.
Дайте мені знати, якщо є якийсь фонд, що збирає гроші для таких, як ви.
Ідіть до біса.
-Хай щастить. -До побачення, леді.
Що небудь ще?
Так.
Я збираюся відвезти мого сусіда-гея до Балтімора.
-Гаразд. -Гей.
Те, що я зробив для вас, допомогло?
Те, що ви зробили, змінило моє життя.
Ні!
Ні, не варто подяки.
Гаразд, там частково описане моє життя,
і мені шкода, що ви не прочитаєте,
бо ви зробили для моєї матері, мого сина і мене
більше, ніж будь-хто інший.
Я прочитаю вам дещо...
"І це робить вас найважливішою, найдорожчою та найвеликодушнішою людиною
в моєму житті".
"Ми молитимемось за вас кожного дня, усе життя".
-Це мило. -Я...
Ще я написала про те... Я намагаюся сказати, що мені шкода.
Мені шкода, що я нагримала на вас,
коли ви приходили і сказали моєму синові,
що треба відповідати, коли запитують.
Я написала, що прошу за це вибачення. A ще...
я написала, що мені шкода,
що я обвинувачувала вас тієї ночі,
коли я сказала, що ніколи...
Мені шкода. І я перепрошую за те, що приносила вам холодну їжу,
що вам доводилося чекати своєї кави.
Мені шкода, що я ніколи не помічала прямо тут, за столиком у ресторані,
людину, яка так багато для нас зробила.
Я просто, знаєте, краще я почну ще раз.
"У мене не було можливості виказати вам свою вдячність.
І коли я дивлюся на слово "подяка", я розумію,
що його замало, щоб виказати мої почуття".
Дуже мило з вашого боку. Дякую.
Дякую.
Я хочу, щоб ви дещо для мене зробили.
Вибачте. Я не запитала: "Що?"
Мені здавалося, запитала.
-Що? -Я хочу, щоб ви поїхали з нами.
-Ні, сер. -Я не впораюся без вас.
Боюся, він до мене залицятиметься.
Мені потрібна компанія. Усе окремо, крім автомобіля.
Ви казали, що бажаєте змін. У вас є така нагода.
-Вибачте. Залицятися? -2 дні.
-Я працюю. -Ви ж берете відгул, коли вам потрібно?
-Мій син. -Бетс каже, з ним усе гаразд.
-Мелвіне, я краще відмовлюся. -Чому ви відмовляєтеся?
-Мені здавалося, я вже вам відповіла. -Написати листа. Як це мило.
-А ось мені потрібна допомога, і де вона? -Отже, ваша допомога зобов'язує мене?
А якщо подивитися на це з іншого боку?
Ні.
А ось і чемоданчик.
Здивований, що знадобився.
І що пакувати у цю поїздку?
-Алло. -Ви ж усе ще згодні поїхати з нами?
Так.
Мелвіне, а куди саме ми їдемо?
Трохи південніше Балтімора, Меріленд.
Я знаю, що ви зараз скажете.
Напевно, знаю.
Я не впевнений, але мені здається.
Мені ж не треба брати сукню?
Ми ж не вечерятимемо у ресторанах, де є дрес-код?
Ну, я...
Можливо.
Так. Будемо.
-Будемо... -Гаразд, я зрозуміла.
-А що, ви вважали, я запитаю? -Чи подають зараз крабів?
Добре.
На добраніч.
Він їв щось незвичайне?
Ні.
-У кожного власна клітка? -Авжеж.
Тоді поселіть його з тією. Не з тією.
-Так він буде впевненішим. -Гаразд.
Поцілуй мене.
Я кохаю тебе. Я сумуватиму за тобою.
Гей! Велике спасибі.
Бувай.
Подзвони, коли поселитеся.
-Не переймайся, мамо. Добре провести час! -Ні, не біжи.
Повеселіться. Не хвилюйся.
Ні, ні. Веселись, але не біжи.
Про мене подбає бабуся! Бувай!
-Вибач, що не можу зробити цього сам. -Мені теж шкода, Френку.
Обійми мене.
-Усе буде гаразд. Так? -Так.
Чого так мало?
Це твоя остання можливість пообійматися на наступні 2 дні.
Привіт.
Дякую, що не спізнилися.
Привіт.
Керол – офіціантка. Саймон – педик.
Привіт.
Господи, хто це з вами зробив?
На мене напали. Я увійшов до квартири, коли там були грабіжники.
Я потрапив до лікарні.
-Я ледь не помер. -Продовжимо розмову у машині.
Поїхали.
-Я збирався допомогти. -Усе гаразд. Де нам сідати?
-Тут немає карток з місцями. -Нічого.
Вам треба більше місця.
Отже, я сяду позаду.
Ні хвилини спокою. Ніколи.
Вибачте. Дякую, що поступилися місцем.
-Здається, вам там мало місця. -Усе гаразд.
Дякую.
На здоров'я.
Я спланував усю подорож.
Жартую. Хотів побачити вашу реакцію.
Ні, серйозно.
У мене тут є дещо.
Мені подобається така музика.
Авжеж, Саймоне, я розумію, що ви недаремно так почуваєтеся.
Але що б не сталося між батьками та дітьми,
вам не буде спокою, доки це питання не буде вирішено.
Та, можливо, це трапилось, щоб у вас з’явилася
можливість примиритися із батьками.
Нісенітниця. І знаєте чому?
Здійміть руки усі, кого цікавить думка Мелвіна.
Вам цікаво, що сталося між мною та батьками?
Так.
-Коли я був дитиною... -Стривайте. Зробимо зупинку.
Щоб уважно вас вислухати.
Я завжди малював. Та моя мати завжди мене підтримувала.
Вона покладала на мене великі надії.
Вона... Я був замалий, щоб бачити у цьому щось погане.
Вона поводилася, наче це цілком природно.
Вона позувала мені голою.
І я завжди вважав, що батько про це знає.
-Що це за безглуздя? -Дайте йому закінчити.
Подобаються сумні історії? Слухайте мою.
Досить!
Продовжуйте. Не давайте йому вас перебивати.
Одного дня він прийшов і побачив нас. Він почав кричати.
Мій батько не виходив з кімнати 11 років.
Він бив мене по руках, якщо я допускався помилки, граючи на піаніно.
Продовжуйте, Саймоне. Отже, він прийшов і почав кричати?
Будь ласка, продовжуйте.
Він був...
-Так, я знаю, він був... -Продовжуйте.
Я пам'ятаю, як захищав матір,
намагався все владнати...
як міг.
Я сказав: "Вона не гола. Це мистецтво".
А він почав мене бити.
І побив мало не до півсмерті.
З тих самих пір він зі мною не розмовляє.
Він зрозумів, хто я такий, раніше за мене.
А того ранку, коли я мав їхати до коледжу, він зайшов до моєї кімнати.
Він простяг мені руку.
Вона була повна грошей.
Товста пачка зелених купюр.
A потім він промовив: "Я не хочу, щоб ти сюди повертався".
Я намагався схопити його та обійняти.
Але він розвернувся та пішов.
Гей.
У всіх нас є свої жахливі історії з минулого.
Це не так.
У декого чудові історії.
Історії про озера із човнами,
друзів та салат з локшиною.
Не серед нас. Але таких людей багато. Такі в них історії.
Гарні часи, салат з локшиною.
І справа не в тому, що у вас є своя печальна історія,
прикро, що у багатьох вона щаслива.
-Ні! Я так не вважаю. -Справа не в цьому.
Отже, не в цьому?
Гаразд.
Їдьмо до готелю.
Побачимо, чи вдасться тобі знову отримати зелені купюри з його руки.
Я можу поставити тобі особисте питання?
Авжеж.
У тебе коли-небудь була ерекція на жінку?
Мелвіне.
-Можливо, твоє життя було б легшим, якби...
Ти вважаєш, що твоє життя легше?
Так. Ти правий.
Добре впаковано.
-Привіт. -Привіт, Спенсе.
Гей, мамо, зачекай хвилинку...
-Чому ти так дихаєш? -Мамо, я забив гол.
-Ти забив? -Так. Обіграв того великого хлопця, Чарлі.
-Господи, це чудово! -Так.
-Гра знов починається, мені треба бігти. -Зачекай. Скажи мені...
-Він забив гол. -Мамо, не можу повірити.
-Якби ти тільки бачила. -Так.
Мій син грає у футбол на вулиці.
Ну ж бо, у мене почалися гарні часи.
-Ходімо на танці. -Танці?
-Я не можу. Я виснажений. -Ох, ну ходімо.
-Ні. -Будь ласка.
-Ходімо. -Ні.
Гаразд, ви праві.
-Ви чимось засмучені? -Ні. Трохи нервую.
Мені було б дуже важко, якби вас не було з нами, Керол.
Дякую за комплімент.
Я щаслива.
А ви – мій кавалер.
Давайте перевдягнемося.
-Я заскочу у душ. -Гаразд.
-Я буду за хвилинку. -Добре.
-Готові? -Так.
-Чи тут подають крабів у твердому панцирі? -Так.
Дякую.
-Доброго вечора. -Привіт.
-Тут подають крабів, так? -Годі запитувати!
Тільки у нього.
-Гаразд, можете відповісти. Ми вже розібралися.
Так, подають.
-Я можу дати вам піджак і краватку. -Що?
Тут потрібні піджак і краватка. Але у нас є кілька вільних.
Сере?
Ні. Цього я не вдягну.
Та хочу вас попередити, що щеплень від чуми я також робити не стану.
Це таке гарне місце.
Напевно, ви відправляєте ці речі в хімчистку.
Відверто кажучи, я так не думаю.
Ви... Почекайте тут.
Перепрошую.
Добрий вечір.
Мені потрібні піджак і краватка.
-Заходьте. -Ні.
-Ні? -Оцей.
-Цей? -Цей і ту краватку.
Перепрошую.
Вона тут.
-Ми зарезервували для вас столик. -О, дякую.
Покликати її?
Ні. Я трохи роздивлюся.
-Можу я замовити вам ще один напій? -Ні, дякую. Мені вже досить.
Мем.
Зачекайте.
Офіціант мене переслідує.
Ви виглядаєте...
Ви чудово виглядаєте.
Чудово.
Чи не хочете потанцювати?
Я думав про це з тих пір, як ви запитали уперше.
Отже?
Ні.
Я не розумію цього місця.
Вони змусили мене придбати новий одяг, a вас впустили у домашній сукні.
Не розумію.
Що? Чекайте. Що трапилось? Чому ви йдете?
Ні. Що не так?
Я не хотів вас образити. Будь ласка, сядьте.
Можете продовжувати дивитися на мене з осудом, тільки сядьте.
Скажіть мені комплімент, Мелвіне.
Мені це потрібно. Швидше.
Ви навіть не уявляєте, якого болю мені завдали ваші слова.
Спочатку дають зрозуміти, що ти їм потрібен, а потім погрожують піти.
Комплімент – це щось приємне, що говорять іншій людині.
-Зараз або ніколи. -Гаразд.
Я серйозно.
Може, спочатку замовимо страви?
Гаразд.
Дві порції крабів у твердому панцирі, холодне пиво.
-Картоплю запечену або фрі? -Фрі.
-1 запечену, 1 фрі.
Я передам вашому офіціантові.
Гаразд.
А зараз у мене є для вас чудовий комплімент. І це правда.
Боюся, ви знову скажете щось неприємне.
Не треба бути песимісткою. Це не ваш стиль.
Гаразд. Почнемо.
Це була помилка.
У мене... захворювання.
Мій лікар, якого я відвідував багато років,
каже, що у 50-60% випадків
ліки допомагають.
Я ненавиджу пігулки. Дуже небезпечна річ.
Ненавиджу. Я використав слово "ненавиджу" щодо пігулок. Ненавиджу.
Мій комплімент полягає у тому, що тієї ночі, коли ви прийшли
та сказали, що ніколи...
Гаразд, ви там були. Ви знаєте, що ви сказали.
Отже, мій вам комплімент...
Наступного ранку я почав приймати пігулки.
Я не зовсім зрозуміла, як цей комплімент пов'язаний зі мною.
Заради вас мені захотілося стати кращим.
Це найкращій комплімент у моєму житті.
Можливо, я трохи перебільшив...
бо я лише бажав, щоб ви залишились.
Отже, як справи із пігулками?
Добре, я сподіваюсь, сподіваюсь, сподіваюсь.
Ну...
Потроху...
Мене виснажують такі розмови. Виснажують.
Ти коли-небудь робив дурниці у романтичному пориві?
Ніколи.
У цьому і проблема.
-Ти не зобов'язана була цього робити. -Це було від душі.
Коли ти вперше прийшов на сніданок,
коли я вперше тебе побачила, то подумала, що ти доволі привабливий.
Авжеж, потім ти заговорив.
Отже, тепер...
коли ти трохи розм'як...
скажи, чому ти привіз мене сюди?
Ну, я...
Вибач, я...
-Це особисте питання. -Скажи мені, навіть якщо тобі страшно.
-Страшно? -Скажи, чому ти хотів, щоб я була тут?
Гаразд. Якщо ти запитаєш, я погоджуся.
Ну, я...
Я... Ні, я не знаю...
Є багато причин.
Я подумав, може... Може, якби ти зайнялася сексом із Саймоном...
-може... -Що?
Це лише 1 ідея.
Тому ти привіз мене?
Хто я для тебе? Що, на твою думку, я тобі винна?
Я не знаю, чому привіз тебе. Це лише 1 з причин, про які я думав.
Це перше, що спало на думку. Потім було ще багато. Я думав...
Ти поцілувала його, потім мене. Мені здалося, що він тобі сподобався.
Ні. Стій. Я не хотів... Забудь, що я сказав про Саймона.
-Я ніколи не пробачу тобі ці слова. -Це помилка.
Це була помилка.
-Привіт, це Фред Бішоп. -Та Бетті.
На жаль, зараз ми не можемо відповісти.
Будь ласка, повідомте важливу інформацію.
-Скажи: "Бувайте". -Бувайте.
Та дякуємо.
Це Саймон.
Я в місті.
Алло?
Ну ж бо, ви ж ніколи нікуди не виходили після 10:00.
Будь ласка, візьміть слухавку.
Справді.
Я передзвоню вранці. Нам треба побачитись
або хоча б поспілкуватися по телефону.
Як ти?
Це буде твій номер?
Наш номер. Не хочу його бачити.
А він не буде стукати у твої двері.
Що трапилось?
Не питай.
-Ти можеш не бути такою грубою? -Навряд чи.
-Потрібна допомога з...? -Ні.
Я прийму велику ванну і замовлю багато їжі.
Вибач, ти в порядку?
Не питай. Я втомився жалітися. Треба подумати про щось інше.
Чому? Про що ти думаєш?
Здебільшого, як померти.
Хто б міг подумати, що у нашій компанії, ти – найкращій сусід.
-На добраніч. -На добраніч.
Завмри.
Я повинен тебе намалювати.
Ні, ні, ні. Нізащо. Я набагато сором'язливіша, ніж здається.
-Я справляю неправильне враження... -Я маю.
Я вже кілька тижнів не малював.
Досить витріщатися. Малюй вазу.
Ти дуже гарна, Керол. Твоя шкіра, довга шия.
Спина, лінії твого тіла.
Такі, як ти, надихають митців.
Ну годі вже.
Так ось, вона сиділа навпроти мене.
Не буду пригадувати подробиці, бо я починаю нервувати.
Я усе зіпсував. Я сказав дурницю.
А якби ні...
Я міг би зараз бути у ліжку із жінкою, яка...
коли вона посміхається – хочеться жити.
А замість цього я тут, з тобою.
Не ображайся, але ти дебіл, який штовхає останній легальний наркотик.
"Jameson", із содовою.
Вибач. Незалежно від того, як ти це називаєш, ми займаємося дурницями, друже.
Ні, це... Це неймовірно. Це просто неймовірно!
Присягаюся, моя рука цього не витримає. Завмри.
-Я лише трохи повертаюся. -Але потім завмри. Не рухайся.
-Гаразд, а так? -Не має значення.
Не можу повірити, у мене навіть рука не болить!
Я не можу, я просто...
Він заважає мені згинати руку.
Обережніше.
НЕ ТУРБУВАТИ
Я заходжу. Вже пізно.
-Ти спав з нею? -Тобі не потрібен твій шампунь?
Вибач.
Я не знав, що вона й досі тут. Ти спав з нею?
До біса секс. Це було кращим за секс. Ми відчули один одного.
Він дав мені те, чого мені не вистачало.
Піду вдягнуся.
Я її обожнюю.
Як у тебе справи?
-Алло? -Мамо, привіт.
Привіт, Саймоне.
Так, ми були вдома.
Чому ти шепочеш? Я ледве чую тебе.
Я завжди так розмовляю. Справа в тому...
Ні, ні. Дуже добре, що учора ви не відповіли.
-Твій батько погано почувається. -Тебе погано чути.
-Зачекай. -Чекати чого? Що ти збираєшся робити?
Я розумію, чому ти розлючена на мене, але...
Він розмовляє з батьками.
Послухай. Я не бажав тебе образити. Розумієш?
Справді, я маю на увазі...
Дивно, що ви не приїхали відвідати мене, коли я потрапив до лікарні.
-Ми хотіли. -Я не хочу про це розмовляти.
Найважливіше – що ваш син щасливий.
Ти інакше розмовляєш.
-Так. Я знову почав працювати. -Добре. Щодо грошей...
Ні, мені нічого не треба. Я напишу вам, де зупинюся.
А потім, сподіваюся, ви вирішите зробити наступний крок.
Він захоче залишитись.
І, можливо, вони вирішать поїхати до озера чи ще кудись.
-Гаразд, бувай. -Бувай, любий.
Бувай, мамо.
Отже, це займе близько 5 годин.
-Ми могли б трохи відпочити на природі... -Ну що?
Я їду з вами.
-А що відносно твоїх батьків? -Нічого. Я сам про себе подбаю.
Про що ти говориш?
-У тебе реальні проблеми. -Я знаю. Я трохи нервую.
Раптом усе стало так просто.
Керол, мені стало легше.
-1 ніч зі мною. -Ти жартуєш!
-Вибору немає. -В мене є для тебе подарунок.
Де ще він почуватиметься, як вдома.
Дай-но подивитися!
Розкішно.
Зроби це. І забери собаку. Не можу повірити, що він і досі там.
Бувай.
Фортуна на твоєму боці.
Вони здали твою квартиру у суборенду. Ти бездомний.
Френк знайшов тобі іншу на деякий час.
І де вона?
А це важливо?
Ні.
Усе гаразд. Подобається?
Вибач.
Я не хочу зараз слухати цю музику.
Чому? Ти казала, вона тобі подобається.
Ні.
Вона має зміст.
Ти за кермом, але я не хочу її слухати, незалежно від її змісту!
Так, сер. Ми приїхали.
Це ключі від моєї квартири.
Підіймайся і почекай, а я відвезу Керол додому.
Стій...
-Я поїду автобусом. -Ні, я тебе відвезу.
Підійди сюди.
-Мені начхати, що ти для мене зробив. -Що трапилось?
Я більше не бажаю з тобою спілкуватися.
Усе, що ти робиш, завдає мені болю.
У тебе є мій номер.
-Дозволь йому відвезти тебе додому. -Я не хочу.
-Я кохаю тебе. -І я тебе.
Мовчи.
Я маю зв'язатися з Френком і дізнатися, де я тепер мешкаю.
Здається, мешкатимеш тут.
Що ти маєш на увазі?
Дивись. Це Вердел!
Іди сюди. Мій солоденький.
Мама з татом удома.
Вибач. Це в мене такі жарти.
Твою квартиру здали з меблями.
Джекі сказала, що перенесе сюди твої особисті речі.
Вони збиралися оселити тебе тут. Це додаткова кімната.
Я ніколи нею не користуюся. Тут гарне світло.
-Насправді інших варіантів немає. -Я йду.
Тут чудово. Дуже гарно.
Тут є твоя музика...
картини, фарби.
Вони гарно постаралися.
Знаєш, усе буде добре.
-Затишно? -Так.
Дякую, Мелвіне.
Ти мене вразив.
Я тебе кохаю.
Кажу тобі, приятелю,
будь я таким, як ти, я б зараз був найщасливішим хлопцем у світі.
Гаразд...
Почувайся як вдома.
А ще що-небудь є в сумці?
Я грав у футбол, доки тебе не було!
Я знаю.
Мені дуже подобається кулінарна книга.
Вона чудова. Тут такі цікаві рецепти. Є навіть страви з акули.
Я ще ніколи не готувала акулу. "Кусюча акула".
-Хочеш спробувати, Спенсере? -Ні.
А ще є печиво під назвою "Осине гніздо".
Де мій великий волохатий хлопчик?
Де ж він?
Де мій красень?
Солоденький!
О, ти у ліжку.
Ні.
Гаразд...
Мелвіне,
мені здається, Верделу не слід звикати спати у твоєму ліжку.
Але дивись, йому тут зручно.
Я відповім?
Алло.
Так, це я, привіт.
Так.
Він взяв мене до себе. Так.
Це тобі Керол дзвонить.
-Я ледь не знепритомнів, коли зайшов... -Візьми собаку. Собаку візьми!
-Джекі усе... -Візьми собаку.
-Я маю йти. -Собака!
-Добре. Іди сюди. -Ось так, забирай його.
Давай, мерщій. Іди вже.
Хай щастить.
Алло.
Так.
-Як у тебе справи? -Так собі.
Чому? Що трапилось?
Я не розумію, чи я занадто жорстока з тобою, чи занадто м'яка.
Mожливе і те, й інше. Можливо.
Бачиш? Я навіть не розумію, чи ти зараз милий, чи божевільний.
Милий.
Не треба відповідати на все, що я кажу.
Просто послухай мене, гаразд?
Послухай мене.
Для мене багато значить, що ти піклуєшся про Саймона.
І те, що я сказала на вулиці...
Я не мала цього говорити.
Мені погано через те, що я сказала тобі такі образливі речі.
І я збрешу, якщо скажу, що мені було з тобою нецікаво.
Але правда в тому, що ти мене надзвичайно турбуєш.
І я гадаю, що це... Гадаю, мені краще...
не спілкуватися з тобою, бо ти до цього не готовий.
Ти вже занадто дорослий, щоб не бути готовим.
A я досить доросла, щоб не зважати на це.
Але ти проявив до мене неймовірну доброту.
У будь-якому разі, дякую за подорож.
-На добраніч. -Можна мені щось сказати?
Говори.
Я мав потанцювати з тобою.
На добраніч.
Ти збираєшся поговорити зі мною, чи ні?
Вже біжу.
Що вона сказала?
Що я чудовий. Надзвичайний.
І що вона не бажає спілкуватися зі мною.
Я помираю.
Бо... ти її кохаєш.
Ні.
Обов'язково бути таким уїдливим?
Тоді скажи, у чому справа. Чому ти "помираєш"?
Я не знаю.
-Ранок мудріший за вечір. -Ну авжеж.
-Я все владнаю. -Та годі тобі.
Я в тупику.
Я не можу повернутися до свого старого життя.
-Вона відірвала мене від мого життя. -Тобі настільки подобалось твоє життя?
Воно було кращим, ніж зараз. Слухай.
Я розумна людина.
Якщо ти хочеш мене підтримати, у тебе погано виходить.
А якщо тобі плювати на мої проблеми, тоді замовкни.
Я тону! А ти підливаєш води.
Знущання наді мною не допоможуть!
Якщо це так, то я у справжній халепі.
Але...
Мелвіне, ти знаєш, у чому твоє щастя?
Ти знаєш, з ким хочеш бути.
Я хотів би бути на твоєму місці.
Отже, зроби щось, негайно! Їдь до неї.
Зараз. Сьогодні. Не чекай.
Я маю на увазі, що не завжди ранок мудріший за вечір!
Мелвіне, ти можеш це зробити.
Можеш зробити це. Можеш!
Не зупиняйся. Скажи їй, що ти відчуваєш. Ти зможеш це зробити.
Гей.
-Я можу. -Так, ти можеш.
Але вона може мене вбити!
Тоді надягай піжаму, а я почитаю тобі казку!
Слухай, я вважаю, що в тебе є шанс.
Єдине, що тобі доведеться подолати, це страх принизити себе.
Їдь туди. Зроби це. З’явись перед нею зненацька.
-Гаразд. -Гаразд.
-Дякую. -Добре.
Я пішов.
Що трапилось?
Я забув замкнути двері.
Що тобі треба?
-Вибач, що розбудив тебе. Іншим разом. -Я не спала.
Яке полегшення.
Ти скажеш, навіщо ти тут?
Я мав побачити тебе.
Чому?
Це мене заспокоює.
Сидіти зовні, на твоїй лавочці, було б краще за...
будь яке інше місце, яке я тільки можу уявити.
Ні, ні, ні. Це я трохи перебільшив.
Я б краще посидів на сходах,
бо тут не так брудно.
-Для чого... -Досить!
Чому в мене не може бути нормального хлопця? Чому?
Нормального хлопця, у якого все гаразд з головою.
Усі цього хочуть. Але таких не існує.
Вибачте. Я не хотіла вас переривати.
Хлопець.
Заходь та спробуй не зруйнувати усе, як завжди.
Може, спробуємо жити без ущипливих випадів?
Mоже, і спробуємо.
Тут дещо задушливо, може, прогуляємось?
Зараз 4 ранку.
Гуляти у такий час якось дивно.
Якщо ти не проти.
Якщо тобі потрібен привід,
на розі є пекарня, і вона скоро відчиниться.
Це ж не дивно,
коли 2 людини полюбляють гарячі булочки?
Гаразд.
Що ти робиш?
Я і досі хочу, щоб ти послухала ту пісню.
Ти не повинен.
Та люба, я ніколи не буду самотнім,
доки ти поруч зі мною.
Дякую.
Знаєш, я сподівалася...
Вибач.
Що б це не було, воно не спрацює.
-Я відчуваю... -Що?
Мені стає краще, Керол.
Мелвіне, навіть якщо тобі зараз так здається,
ти мене майже не знаєш.
Я не вирішу твоїх проблем.
Гей.
У мене є для тебе чудовий комплімент.
-Знаєш, що? -Дозволь мені сказати.
Дозволь...
Можливо, я єдина людина на Землі,
яка знає, що ти найкраща жінка у світі.
Можливо я єдиний, хто помічає, яка ти приголомшлива
в усьому, що робиш.
У тому, як піклуєшся про Спенсера. Спенса.
У кожній твоїй думці, у кожному слові.
І як ти майже завжди залишаєшся
сильною та гарною людиною.
Гадаю, багато хто не помічає цього у тобі.
А я дивлюся на них, здивований тим,
що вони бачать, як ти приносиш їм їжу та прибираєш їхні столи,
a вони не розуміють, що зустріли найдивовижнішу жінку з усіх.
І те, що я це розумію, допомагає мені ставати
кращим.
Тобі, можливо, усе це теж неприємно чути...
Ні.
Я тебе обійму.
Це не питання. Я тебе обійму.
Я знаю, що можу набагато краще.
Краще. Безперечно краще.
Бачиш?
-Бажаєш чогось? -Гарячий рулет.
-Вибачте. -Вибачте.
ЦЕЙ ФІЛЬМ ПРИСВЯЧЕНО ДІАНІ БРУКС
ТЕДОВІ БЕССЕЛУ
ТА БУ
Переклад субтитрів: Олександра Дьоміна