- Din lille slange.
Jeg burde flådd deg.
- Jeg har ikke gjort noe.
- Det stemmer. - Du har bare sittet på ræva.
- Nei sir, Mr. Spoole. Helt ærlig, jeg har jobbet.
- Hvorfor er ikke resten av åkeren høstet?
- Jeg trengte bare en liten pause, det er alt.
– En liten pause? - Ja, sir.
- Og du strekker det ut litt, ikke sant?
Ikke sant? - Nei sir.
- Nei. - Ikke irriter meg, gutt.
Jeg eter leveren din.
Hører du det?
Kråkene tar ingen pause.
- Jeg vet, Mr. Spoole, men jeg trodde ikke de var noe problem.
Fordi du har et fugleskremsel.
- Hvilket fugleskremsel?
- Hei elskling, vil du gi mamma et kyss?
Hvordan var skolen?
- Ech.
- Ech, hvorfor ech?
- Barn her suger.
- Og fru Corvus?
– Tante Hildie?
– Har du noe imot å være hos henne etter skolen?
– Nei, hun er kul.
- Så hva gjorde du og fru Corvus... ...tante Hildie?
- Laget småkaker.
Gjorde lekser.
Spilte et spill.
– Et spill, hvilket spill?
Hvilket spill, Jeremy?
Bare et spill.
- Hvem er der?
Hvem er der?
Shrevie!
Hør her, du kan bare ta radioen.
Jeg har ikke behov for den.
Ok, jeg skal betale deg det jeg skylder deg!
Jeg har det her!
Shrevie?
- Hjelp!
- Jeremy, vær så snill!
- Ok, bare et øyeblikk!
- Hvem er det?
Jeremy?
- Jeg vet ikke.
– Spør da!
– Jeg kan ikke, de la på!
- Jeg beklager, jeg mente ikke å skremme deg.
Jeg hørte noen rope.
Er det noen andre her?
- Jeg beklager, og du er?
- Scott Terry, etterforsker ved sheriffavdelingen.
Jeg bare ser meg rundt bak her. - Hvorfor?
- En bonde, 30-ish, mager, barbert hode, litt hakeskjegg.
Han heter Shrevie Nickson.
- Er han her? - Jeg antar ikke.
Men vi vil snakke med ham, om naboen din. - Hvorfor?
– Mest sannsynlig var han den siste personen som så ham i live.
- Skal du ikke ta den?
Hvordan gikk det?
- Jeg fikk ryddet opp i rotet.
Hele dritten er i kjølelageret. - Hvor?
- Tanners ølhule.
- Noe om Shrevie?
- Absolutt ikke.
Hva med deg? - Nei, ingenting...
- Drittsekken er vel et sted hvor det er komfortabelt.
Sjekket du naboen? Hva er navnet hennes?
- Chris Rhymer. - Ja, Rhymer.
- Hun vet ingenting.
– Vel, hvor er hun fra? - Jeg vet ikke.
- Kanskje noen burde finne det ut. - Jeg vil ikke anbefale det.
- Hvorfor ikke? – Sjefen sier det.
- Den gamle djevelen, gi ham æren.
Han ligger litt etter i arbeidet.
Skjønner du, Scotty Boy? Blir litt bakpå i arbeidet sitt?
- Vet du, Layton.
Hvis du var halvparten så smart som du tror, ville du vært dobbelt så smart som du er.
- Her Bubba, ikke gjør det. La meg vise deg denne.
– Du kaller meg alltid Bubba?
Jeremy?
Jeremy, går det bra?
Hva gjør du?
- Ingenting.
- Hvem var her inne med deg? - Ingen.
– Jeg hørte noen, hvem var det? - Jeg fortalte deg det.
- Hør på meg, det er en mann der ute. - Var han her inne?
- Jeg sa nei.
- Jeremy, ikke lyv for meg. Politiet leter etter ham, han er farlig.
- La meg være i fred.
- Jeg vet det har vært vanskelig for deg.
- Jeg hater det her.
- Jeg vet.
Jeg er ikke akkurat glad for dette jeg heller.
Men vi er her,
og vi må gjøre det beste ut av det en stund.
Greit?
– Tante Hildie?
Tante Hildie, jeg er hjemme!
Tante Hildie, hva er galt?
- Problemer.
- Hva slags?
– Bare voksenproblemer.
Ingenting du trenger å bekymre deg for.
- Si hva det er.
– I morges dro til kirkegården.
Slik jeg alltid gjør.
Det er så fredelig der ute.
Så hørte jeg en stemme som sa at blomstene jeg brakte var fine.
Var de til sønnen min?
"Nei," sa jeg.
"En fetter på min mors side."
Han fortalte meg at de fleste han kjente ikke minnet så mye om deres avdøde.
"Noen ting dør ikke," sa jeg.
Han heter Burkett, en advokat.
Han har fått orden på Mr. Spooles skifte.
Så viste han meg en liten bok han fant
og sa at jeg var veldig på etterskudd på lånet mitt til Mr. Spoole.
Og nå med ham plutselig myrdet,
var det sikkert sannsynlig å heve noen øyenbryn
hvis det skulle dukke opp i retten.
"Og du tenker kanskje å fortsette der han slapp?"
Han sa.
"Bedre meg enn en dommer, ikke sant?"
Tante Hildie kommer til å miste huset sitt.
- Hva?
Hvor skal du dra? - Jeg vet ikke.
- Bort. - Nei.
Ikke dra, tante Hildie, vær så snill. Ikke forlat meg.
Jeg blir med deg.
- Hva med din mor?
- Hun ville blitt bekymret. - Nei, det blir hun ikke.
Hun bryr seg ikke om meg.
Jeg elsker deg, tante Hildie, mer enn noen annen.
- Jeg vet det.
Vi finner på noe.
Jeremy, hvorfor ikke si det til vennen din?
- Hei!
Nei!
– Bare den?
- Ja.
- Det blir 4,78.
- Mystisk dame, fra øst et sted?
Du snakker sånn.
- Her er vekslepengene dine.
- De fleste kommer ikke til dette drittstedet.
De drar.
Hvorfor i helvete kom du?
- Hei, Layton.
Skal du bruke hele dagen?
- Er bare vennlig.
Forresten, trenger du noe, så bare ring Layton Turney.
Enhver venn av sheriffen er en venn av meg.
- Kom inn!
- Har han det bra? - Han har det bra.
Bare litt sliten, det er alt.
Jeg har nettopp laget kaffe, vil du ha en kopp?
- Ja.
Har Jeremy noen gang sagt noe til deg om en venn?
- Ingen spesielle, hvorfor?
– I går kveld da han var på rommet sitt, hørte jeg ham snakke.
Det er ingenting.
Han snakket sannsynligvis i søvne.
Barn gjør det, vet du.
– Ja, men det var en annen stemme også.
– Så du noen?
- Nei, han satt og lekte alene, men jeg er sikker på at jeg hørte noen.
- Du har aldri oppdratt en unge før, har du?
- Nei.
- Når barn er ensomme, får de venner. Venner som du og jeg ikke kan se.
Hadde ikke du det?
- Ja, jeg hadde vel det.
Men den andre stemmen hørtes annerledes ut.
Som en manns, men...
Jeg vet ikke, barnslig.
– Og ingen var der?
- Nei. - Skjønner du?
- Jeremy!
Jeremy, det er på tide å komme inn!
Du har vel ikke sett en liten gutt her ute?
Antar at du ikke kunne fortelle meg om du har.
Vet du hva?
Du ser ut som jeg føler.
Hva?
Ja, jeg vet hva du gjør her ute.
Hva jeg gjør her ute?
Vel det er en... det er en hemmelighet.
Fortelle deg?
Nei, jeg kunne ikke, på ingen måte.
Ja, selvfølgelig vil jeg snakke om det.
Det er vanskelig å holde alt for meg selv.
Er det sant?
Og hvordan vet jeg at jeg kan stole på deg?
Er det noen der inne?
Ok, Mr. Straw Eyes, men du må sverge
på ditt æresord at du ikke kommer til å fortelle en levende sjel.
- Sheriffen.
- Sheriffen, åpne! - Helvete, spark den inn!
– Hva er alt dette bråket?
Hva er i veien, kan dere ikke snakke?
Jeg spurte hva dere gjør her.
- Leter etter en morder.
- Vi leter etter en mistenkt, fru Corvus.
- Og du tror han er her, i huset mitt?
– Hundene tror det.
– Hvilke hunder, dem eller du? - Vi kan få en arrestordre.
- Du kommer ikke til å gjøre noe annet enn å stå der og holde kjeft.
Dere må alle være gale.
Tror dere virkelig at en enkekvinne som meg ville slippe
et tulling som Shrevie Nickson i huset sitt?
- Hvordan visste du at det var Shrevie Nickson?
- Alle i Stubblefield County vet, din tosk.
Fortsett.
Dra vekk og ta denne dårskapen et annet sted.
Dra da!
- Vi kommer til å ta deg.
- Hvis du trenger hjelp, så ring meg, ok?
- Ikke bekymre deg?
Jeg har fått all hjelpen jeg trenger.
- Bra.
Takk.
- Hvor er vennen din?
- Fri, og pleier sin stolthet. - Fru Corvus tok ham skikkelig.
Vi trodde vi hadde mannen vår hos henne.
- Har hun det bra?
Hun har det bra, tro meg.
– Du tror egentlig ikke hun ville gjemme ham?
- Hun?
Nei, men hundene var interessert.
- Kanskje han bare gikk forbi.
- Hei, hvem er Alison?
- Hva?
– Smykke ditt, det står Alison.
Det ja.
Det er bare noen jeg kjente.
Tror du virkelig han gjorde det?
- Shrevie Nickson?
Mest sannsynlig.
- Du virker ikke sikker.
– Nei, men det er alle andre.
- Virker vanskelig å tro.
- Hvorfor, kjente du ham? – Han kommer inn her av og til.
Kjøper øl.
Virker litt distré, men ufarlig.
Hva er det?
- Det er rart.
De gamle her, pleide å fortelle historier om flere dødsfall som skjedde for lenge siden.
- Mord?
- Ingen ser ut til å vite det.
- Jeremy!
Mamma er her.
Tante Hildie, jeg vil ikke dra.
- Jeg vet, men du kommer tilbake i morgen.
– Du flytter vel ikke?
- Selvfølgelig ikke.
Tante Hildie skal ingen steder, ikke nå.
Kom deg av sted før mamma kommer og henter deg!
Se hva katten dro inn.
Greit, få den tynne rumpa ned hit.
Kanskje jeg skal fortelle loven hvor du er.
La hundene spise deg.
- Nei, det skal du ikke. - Hvorfor skulle jeg ikke det?
- For du vet det. - Vet hva?
- At jeg ikke gjorde det.
- De trodde du gjorde det. Hvorfor skulle jeg ikke det?
- Fordi du vet hvem som gjorde det.
- Absolutt.
En liten tulling ved navn Shrevie Nickson.
Hvem da?
- Det er ikke hvem, det er hva.
Uansett hva du har røykt, så spiser det opp nøttehjernen din?
- Ikke riktig.
Jeg så det. - Sett hva?
- Mr. Burkett var besatt av rakingen.
- Og hvorfor forteller du meg det?
Hvorfor fortalte du det ikke til loven som nettopp var her?
For de ville ikke tro det.
Spesielt når det kommer fra en verdiløs jævel som deg.
– Jepp, kanskje det.
Men de tror kanskje en gutt.
Ja, det stemmer.
Jeg hørte alt.
Jeg hørte dere der nede, rett gjennom taket.
Klart som en bjelle.
Lille valpen vet alt, ikke sant?
– Kom frem!
Leken er over!
Hvis du er der ute, kom!
Hei, vent!
Hei gutt!
Hvor er du?
Jeg vet at du er her inne.
Hør, gutt, jeg skal ikke skade deg?
Jeg trenger bare at du forteller dem sannheten. Jeg drepte ingen, ok?
Greit?
Nei, nei, ikke gjør det!
Vær så snill, ikke gjør det!
- Alle enheter.
Hold kanal én åpen for nødtrafikk.
- Herregud, den lukten.
- Ja, han er ingen petunia.
- Her, gi meg den pinnen.
Er du sikker på at det er Shrevie?
- Ser ut som en svinestek, ikke sant?
- Det er ekkelt.
- Skynd deg, kjære, bussen kommer når som helst.
– Jeg skynder meg!
- Takk for blomstene, elskling.
De er vakre.
- Hvilke blomster?
– Det er 9520 murstein på siden av det bygget.
100 klosser på tvers, 96 høye, vinduene ikke medregnet.
– Du slipper å telle murstein lenger.
Retten har innvilget anken din.
Du vil være ute så snart kausjonen er satt.
– Vi har fortsatt det samme problemet.
- Vitnet?
Vi vet hvor hun er.
Vil du at jeg skal sende noen?
– Nei, ikke herfra.
Det vil synes.
Finn noen der nede, en lokal.
- Du burde vært advokat.
- Hei. Kan jeg hjelpe deg, unge dame?
Hei. Ja, er disse vinstokkene modne?
- Ja, frue.
Har plukket dem selv.
Så ferske, jeg må slå dem.
Ok, jeg tar tre fine.
Et par agurker og et par paprika.
- Ja, frue.
- Det ser ut som du har vært her lenge. – Hele livet, og litt til.
- Husker du noe om en del dødsfall? - Det var for noen år siden.
- Hvor har du hørt det? - En venn.
- Hvorfor spør du meg?
- Han sa at de eldre visste det.
- Det gjør jeg ikke.
- Men du var her. - Du må vel huske noe?
- Hilda Mae Corvus. - Hva?
- Hilda Corvus.
Spør henne.
- Vent! - Pengene dine!
– Jeg er på kjøkkenet!
Kom inn!
- Hei.
- Du er tidlig. Jeg vet.
Jeg skulle til å spise sammen med Jeremy.
Han er så sulten når han kommer.
Vil du ha noe? Nei takk.
- Du kan det. - Bussen er ikke her på lenge.
– Jeg fant et flott lite grønnsaksmarked.
- Er det sant?
- Ja, Mr. Maples.
- Maples.
Jeg vedder at han snakket høl i hodet ditt.
– Han begynte, men han stoppet.
Hvorfor?
- Jeg spurte ham om de uforklarlige dødsfallene for lenge siden.
– Og sa han noe? - Nei.
- Ingenting'?
- Bare navnet ditt.
- Mitt?
- Ja.
- Hvorfor?
- Kanskje han trodde at du vet.
- La meg fortelle deg noe alle vet.
Mr. Maples, så søt som han er,
har et drikkeproblem. - Kanskje det er det, men...
Jeg vet ikke.
Jeg føler at han ville fortelle meg noe, men han var redd.
Det tviler jeg på.
Folk som er gamle nok til å huske snakker ikke om det.
Det hele var forferdelig,
men det var ikke annet enn en haug med ulykker.
Det er alt det var.
– Tante Hildie!
- Der er gutten min!
Jeg er så stolt av deg.
Jeg visste at du kunne!
- Ja, men det var på grunn av Paul.
Jeg elsker deg, tante Hildie.
- Jeg vet, gutten min.
Tante Hildie elsker deg også.
– Så etter at vi snakket sammen, dro jeg tilbake til tinghuset
og gikk gjennom noen av de gamle saksmappene.
– Alle er gårdsulykker.
- Ja.
Bortsett fra én.
En mentalt funksjonshemmet fyr skal ha drept en ung jente.
- Hva skjedde med han?
– Han ble jaget ned og skutt av noen av lokalbefolkningen.
- Forsvarlig drap.
Påstanden var egentlig selvforsvar.
- Var han skyldig?
- Jeg vet ikke. Jeg kan ikke finne noen av undersøkelsene.
Men jeg fant ut at jenta fortsatt er i live.
- Høres ut som en forferdelig feil.
- Kan være.
Alle mennene døde i løpet av en uke.
- Hvordan vet du det?
- Du holder filene deres.
Hvorfor er du så interessert i alt dette?
- Jeg vil være sikker på at vi er trygge så lenge vi må være her.
- Må, hvorfor må du?
Hvis du er i trøbbel, kanskje jeg kan hjelpe.
Du trenger ikke å være bekymret for Shrevie Nickson.
Han er død. - Hva?
- Vi fant ham i morges.
– Skjer det igjen?
– Politimannen i meg spør, hvor er fakta.
- Og magefølelsen?
- Hvordan kunne det?
- Hei, hvor har du vært?
- Ute.
- Undersøker du?
- Ja, jeg vedder.
- Hva er dette?
- Rettslegens rapport om Mr. Shrevie Nickson.
Selvbelysning.
- Brenning.
- Ja, det betyr når en person--
- Jeg vet hva det betyr, takk.
- Det betyr at han jukset med gnisten.
Og jeg skal hjem for å ta en øl.
- God morgen.
Jeg er overrasket over å se deg her ute.
Dette er ikke en koseprat, er det?
- Nei.
Jeg ble oppringt fra behandlerne dine i går kveld.
Van har anket.
Du må inn og vitne igjen.
- Når? - Jeg vet ikke.
Ganske snart, vil jeg tippe.
Er det noe jeg kan gjøre?
- Nei.
Vel, Mr. Straw Eyes,
du er den eneste jeg kan stole på og snakke med,
og du har også forlatt meg.
- Se på månen, tante Hildie.
- Hva er galt med den? - Det er ikke noe galt med den.
Det er en blodmåne.
– Hva er en blodmåne?
- Det er en advarsel...
Det betyr død et sted nært.
- Ikke for deg, tante Hildie. - Selvfølgelig ikke, kjære.
Du burde vite det.
– Bare de dårlige menneskene? - Bare de dårlige.
Ikke bekymre deg. Den blir som den var.
Når det er gjort.
- Kom.
- Hva? - Ulykkesrapporten fra statspolitiet.
Fant en åpen flaske bak i Michaels bil. Nesten tom.
Jeg har tenkt litt, sjef. - Fantastisk.
- Nei, sjef, hør her. - Fire døde.
Kanskje i New York eller Los Angeles, men her?
Og hvis du ser veldig nøye, er det noe felles med dem alle.
Den nye beboeren.
- Fru Rhymer. - Ikke rør henne. - Men, sjef. - Ikke rør henne.
- Ingenting av dette skjedde før hun kom.
– Hvilken del av "ikke rør henne" skjønner du ikke?
Gå og gjør noe nyttig.
- Jeremy?
Fru Corvus?
- Bra.
Legg snoren rundt halsen.
- Slik? – Ja.
Hei.
Jeg hørte deg ikke.
Vi har et stort Halloween-prosjekt på gang.
Vis moren din hva du gjør.
- Laget du dette?
- Tante Hildie viste meg, men jeg gjorde det meste.
- Hva synes du?
- Vel, det er.
Det er uvanlig.
- Jeg sa jo at hun ikke ville like det.
– Nei, jeg har bare ikke sett noe sånt før.
Hva er det?
- En fyr.
- Hva slags fyr?
- Bare en fyr, laget av maisskall.
Han heter Bubba.
- Bubba, hvordan kom du på det?
Han fortalte meg.
- Ok, kom.
Vi må dra nå.
Mamma.
- Kom igjen, Jeremy.
Jeg er trøtt og jeg er sulten.
– Han kan bli, det er greit.
- Nei det er det ikke.
Jeg beklager, jeg mente ikke å kjefte på deg, men vi må gå.
- Jeg forstår.
Jeremy, hent tingene dine og dra sammen med mammaen din.
Jeg ser deg senere.
- Jeg tror vi har et godt an denne gangen.
Vi har mange utfordringer med de nye bevisene.
- Bortsett fra regjeringsvitnet.
– Vitne, hvilket vitne?
- Hent tingene dine.
- Hva?
- Sjefen vil se deg.
- Nå? - Med en gang.
- Jeg må gi beskjed til eierne.
- Det er ikke tid, han venter.
- Hva er dette?
– Møteplassen.
- Hei, vent!
Hvor er sheriffen?
Sheriff Tutt?
- Jeg løy.
Sjefen sendte meg ikke.
Eller, han sendte meg faktisk.
Nei, ikke sjefen min, sjefen din.
Han er veldig bekymret for deg.
Kanskje ikke bekymret. Men mer, forbanna.
Jeg syntes det var litt rart da du dukket opp her.
Og jeg hadde rett.
Ikke rør deg.
- Jeg beklager så mye.
Jeg vet jeg sviktet deg.
Hvis jeg hadde visst,
hadde jeg hengt den jævelen selv.
- Så du trodde Layton var alene.
Så du ingen andre?
- Nei, men jeg hørte de.
Det var noen som beveget seg over oss.
De må ha ventet på ham.
- Eller lett etter deg.
Jeg må fortelle deg noe.
Det blir trist når du drar.
Jeg ble aldri helt kjent med deg.
- Jeg vet.
– Så hvorfor drar du?
Hva handler dette om?
– Det er ikke en hemmelighet lenger.
Jeg er i vitnebeskyttelsesprogrammet.
Sheriff Tutt var den eneste som visste.
– Vitnebeskyttelse?
Hvorfor?
– Det er en lang historie.
Jeg ville fortelle deg det.
Jeg gjorde det nesten, du var så lett å snakke med.
- Du virket interessert i arbeidet mitt. Og det er det ikke mange her som er.
Når vi snakker om det,
Jeg tok dette ut av arkivet.
- Hvem er dette?
- Det er Bubba Ritter.
- Bubba Ritter?
- Ja, fyren jeg fortalte deg om.
Han som ble skutt av vigilantene.
De fant ham i et fugleskremsel.
- I en hva?
- Et fugleskremsel. - Det var der han gjemte seg.
Betyr det noe?
- Jeg må gå.
- Vent.
Er alt i orden.
- Jeg må hente Jeremy.
- Jeg kommer.
Jeg kommer!
- Herregud. - Hvor er Jeremy?
– Hva har skjedd?
Hvem gjorde dette mot deg?
- Det var Layton Turney.
- Turney, hvorfor?
– Han ble leid.
- Jeg skjønner ikke.
Hva er dette?
- Det er det jeg skylder deg.
- Men det er ikke før i slutten av måneden.
– Jeg vet, vi drar.
- Hva?
- Flytter.
- Nei!
Jeg mener, jeg er overrasket. Det er så plutselig.
- Jeremy!
Jeremy?
- Er du i trøbbel? Kan jeg hjelpe på noen måte?
- Hvor er han?
– Han er ikke her, bussen er forsinket.
Jeg forstår ingenting, men hvis du er i trøbbel,
hvorfor lar du ikke Jeremy bli her? - Jeg kan ikke.
– Bare en liten stund, til du får pakket.
Så kan du komme tilbake.
Jeg kan pakke alle tingene hans.
Til dere er klar til å dra.
Etter det som har skjedd, tror du ikke han ville vært tryggere her?
Du hadde rett.
Alt du fortalte meg var sant.
- Hvor dro hun?
- Hjem.
For å pakke.
Dere skal dra.
- Nei!
Nei, tante Hildie, ikke nå igjen.
– Jeg er redd du ikke har noe valg.
- Hva om jeg gjemmer meg?
Ja, jeg skal gjemme meg.
Og så kan du fortelle henne at jeg rømte.
- Tror du virkelig at hun drar uten deg?
- Tante Hildie, vær så snill.
Jeg vil være her med deg.
Jeg elsker deg, tante Hildie.
Du er den eneste jeg har.
- Jeg vet, baby, jeg vet.
Kanskje det er en mulighet.
- Er det sant?
- Kanskje.
Hva ville du vært villig til å gjøre for å fikse dette?
- Hva som helst, tante Hildie.
Hva som helst.
- Jeg ser at du klarte det.
Hvorfor er jeg ikke overrasket?
Jeg hadde en sterk følelse
av at høyfrø ville ødelegge ting.
Det ser ut til at du har hatt en kjempekamp med ham.
Hva er i veien?
Du er så stille.
Ikke vær usosial.
Du snakket med FBI.
Vel, snakk med meg.
- Hva vil du jeg skal si?
- Hva som enn kommer inn i ditt lille hode.
Kanskje begynne med «Jeg beklager».
Eller: "Det var bare en stor feil."
Eller kanskje, "De fikk meg til å gjøre det."
Nei, det ville ikke være sannheten, ville det?
- Nei.
- Og du forteller alltid sannheten.
- Harold, prøv å forstå. - Ingenting når det gjør deg til en Judas.
– Jeg gjorde det jeg trodde var riktig.
Spar meg.
- Jeg kunne ikke fortsette. - Du ødela folks liv.
Svindlet hver krone de hadde.
- Det er så edelt, Alison.
Eller hva du nå heter.
Var det verdt det?
Se hva det kostet.
Ditt ekteskap, din uavhengighet.
Til og med utseendet ditt.
Du ser så veldig lurvete ut.
Falmet.
Bare av nysgjerrighet. Hva synes barnet ditt?
Jeg kan forestille meg.
At han hater deg.
Når alt er over, er jeg sikker på at de finner et komfortabelt hjem til ham.
Noe stabilt.
Kanskje du kan trøste deg med det?
Dette er ikke mye av en samtale.
– Ville det gjøre noe godt?
- Sannsynligvis ikke.
Det begynner å bli sent, Alison.
Vi har forretninger å ta oss av.
Jeg beklager.
Jeg klarte ikke å fullføre det, Jeg hadde ikke nok tid.
Jeg trenger din hjelp.
Ikke se så overrasket ut.
Du har gravd denne graven siden du svek meg.
- Harold, vær så snill.
Hvis du vil at jeg skal tigge, så tigger jeg.
- Grav.
- For en gangs skyld, kan du ikke ha følelser for noen andre enn deg selv?
Hvis ikke for meg, så i hvert fall for Jeremy.
- Grav.
Stopp!
- Hva er det?
Jeg trodde jeg hørte noe.
Jeremy!
Ms. Corvus, vær så snill!
Vi må dra!
– Kom frem!
Leken er over!
Hvis du er der ute, kom til meg!
- Jeremy?
Hva driver du med?
Hva gjør du her ute?
- Venter.
- Venter?
Venter på hva?
Hva venter du på, Jeremy?
- Se hvem som er her.
Du er sent ute, vi forventet deg tidligere.
Havnet du i en annen situasjon?
– Ja, hvordan visste du det?
- En liten fugl.
Jeg antar at du kom for Jeremy.
- Jeremy, si farvel til fru Corvus.
Nei, ikke igjen!
- Vær så snill, ikke gjør dette vanskelig.
- Hører du hva moren din sier, Jeremy?
Hun vil at du skal dra.
Jeg tror ikke han har det travelt med å dra. - Hva er dette?
Hva har du gjort med ham? - Hva har jeg gjort?
Du burde se i din egen grisebinge, kjære.
Jeg har ikke gitt ham problemer.
Jeg dro ham ikke gjennom hele den kriminelle verden.
Jeg overlot ham ikke til en fremmed for å passe på ham, elske ham.
Og nå kommer skjelettene fram, kjære.
Dine skjeletter.
- Du kan tro hva du vil.
Jeg har gjort så godt jeg kunne.
Han er min sønn.
Jeg elsker ham, og jeg drar ikke herfra uten ham.
- Husker du hva jeg fortalte deg?
Nå er tiden inne.
Gå og finn vennen din og fortell ham hva han skal gjøre.
Da kan vi være sammen for godt.
- Jeremy, vent!
Hun bryr seg ikke noe om deg.
Hun bruker deg for å kontrollere den torturerte sjelen.
– Men han er min venn.
- Han er et barn, Jeremy.
Et barn, akkurat som deg.
- Fortsett, gjør som jeg sa!
- Du har et valg å ta, sønn, akkurat som jeg gjorde.
Å gjøre det du synes er rett.
Hvis han virkelig er vennen din, la ham gå.
La ham gå, Jeremy.
Så han kan finne fred.
- Vent, kom tilbake!
Hvor skal du?
Du kan ikke ta ham!
Jeg trenger ham!
Han er min!
Det er ikke over ennå, ikke i nærheten av.
Hører du?
Hører du!
Ikke bekymre deg.
Jeg skal finne deg en annen venn å leke med, noen å veilede deg.
Og da skal det bli et helvete.
Nei, stopp!
Hva gjør du, nei!
Nei, slipp meg!
Nei!
- Scott, vent.
Hvordan går det med Rhymer?
– Hun har det bra, de drar i dag.
Har uttalelsen hennes til deg her.
- Tror du på dette?
- Gjør du?
- Jeg spør deg.
- Jeg vet ikke, jeg vil gjerne.
- Hva tror du folk her kommer til å tro om dette?
– Det kommer litt an på hva de vil tro, antar jeg.
- Hvorfor ikke ta en ny titt på det.
Og så tenke litt på det.
Så kan du kanskje justere det på nytt.
- Justere det på nytt? - Bare litt.
- Hvorfor?
Fordi jeg ønsker å bli gjenvalgt. Derfor.
- Jeg elsker deg mamma