МІСТИТЬ ЗОБРАЖЕННЯ ТЮТЮНОВИХ ВИРОБІВ
МИ ВСІ – НЕЗНАЙОМЦІ
Привіт.
Вітаю.
Ти дивився на мене з вулиці.
Ти часто виходив і вертався, похнюпивши голову.
Колись та сигналізація буде навсправжки.
Нас тут лиш двоє. Уявляєш?
Наразі навіть охоронців немає.
Я Гаррі.
Адам.
Як ти даєш цьому раду?
Чому саме?
Прислухайся.
Така тиша.
Це Лондон, але ніякого біса не чути.
Я вмикаю музику, та коли вона вгаває, стає ще гірше.
У мене навіть є пристрій для створення білого шуму.
Та ніби хтось у кутку шепоче про мене.
Навіть вікна не можна розчахнути,
певно, щоб ми не вистрибнули.
Погано для їхньої репутації.
Тіла, розчавлені на бетоні. Тоді тут не схочуть жити.
Вип'ємо?
Японське.
Ніби найкраще в світі, та я б не сказав, чому саме, тож...
- Ні, дякую. - Гаразд.
Може, я все одно зайду?
Хай і не питимемо, але...
ти можеш схотіти чогось іншого.
Це погана ідея.
Я тебе лякаю?
Ні.
Як не подобаюсь – ніц не робитимемо.
Біля мого порогу вампіри.
ЗЗОВНІ
БУДИНОК У ПЕРЕДМІСТІ
Південна гілка в напрямку Іст-Ґрінстеда.
Наступні зупинки: Клепгем-Джанкшен, Іст-Кройдон, Сандерстед,
Ріддлсдаун, Аппер-Ворлінгем, Окстед та Іст-Ґрінстед.
Мамцю!
Мамо!
Привіт.
Вітаю.
Для такого вечора я купив міцненького.
Ні, дякую.
Ходімо?
Куди саме?
Додому.
Вона буде рада тебе бачити.
Здогадайся, хто тинявся в парку?
Це він?
Авжеж, він.
На очі його глянь.
Так, це ти.
Привіт.
Та не стовбич ти. Заходь-бо.
То де ти зараз мешкаєш?
Упевнений, що не тут.
- У Лондоні. - Нічогенько так!
- Де саме? - Сам живеш?
Маєш власне житло?
Так, квартиру.
А що я тобі казав? Що казав?
Що він непогано влаштується.
Життя в Смогу недешеве.
- Чим займаєшся? - Пишу.
- А я що тобі казала? - Ні-ні.
Я не розкошую. Не багатий.
Я знала, що ти обереш творчу путь.
То що ти пишеш?
Я ж обожнюю Стівена Кінґа. "Керрі", "Куджо", "Чотири сезони".
Та ні. Я не зовсім письменник.
Я пишу сценарії.
Для кіно.
Як доведеться – для ТБ.
Письменник.
Господи, я така схвильована.
Знала б сусідів, миттю б розповіла.
Я завжди казав, що письменники знають про світ
менше, ніж будь-хто.
Та що тобі про це відомо?
Ти ледь від руки пишеш.
Правда. Проте...
Письменник.
Наш син.
Ми збіса раді, що ти досягнув успіху.
Так.
Годі цих жіночних милощів.
Наш хлопець повернувся.
Що ти поставив?
Почуєш.
Пам'ятаєш свою червоненьку машинку?
Ти її так любив і хотів проїхатися шосе
разом з великими автами.
Це мій найперший спогад.
Його "Форд-Ґранада" штурхонув?
Ні, то був...
Гоночного зеленого.
Ти це пам'ятаєш?
Жбурнув тебе, наче мотанку.
Ти підскочив так високо.
Та легко відбувся.
Лиш кілька подряпин.
Я потягла тебе до лікарні, а люди дивувалися.
А як щодо тієї Ночі багать?
Пригадуєш Ніч багать?
Тобі було десь шість?
Ні. Йому вже було більше.
Коли бахнули феєрверки,
бідаха заволав і зарюмсав, і я поніс його додому.
- Справді? - Так.
Ти заснув у мене на плечі.
От не пригадую цього.
Ти був геть збентежений.
Ти був нажаханий, а я...
ми хотіли показати тобі феєрверки. Але ти не...
Ти завжди був чулим хлопчиною, еге ж?
Можливо.
Досі боїшся феєрверків?
Ні!
Знаєш, на кого ти схожий?
- Балакаєш, як моя матір. - Так.
- Ти ж помітив? - Саме так. Еге.
Ти мовив дещо схожим тоном.
Ти мовив: "Я не зовсім письменник".
- Скажи ще. - Ще раз.
Не змушуй мене.
Ну-бо. Скажи.
"Не зовсім письменник".
Як бабуня чи як я?
Кажи своїм голосом.
Так, як ти вимовляєш.
Було приємно знову тебе побачити.
Ми не знали, чи побачимо.
А ти ось, прийшов.
А я – ось.
Повертайся незабаром.
Хтось із нас буде вдома.
Будь ласка.
Так, я повернуся.
Добре.
- Ходімо в дім? - Добраніч.
- Добраніч, милий. - Бувай.
Добраніч.
- Привіт. - І тобі.
Пробач за вчора.
Усе гаразд.
Не переймайся.
- Бувай. - Побачимося.
А я ж люблю віскі...
то, може, ти хочеш випити...
Привіт.
Вітаю.
Привіт.
І тобі.
- Зайдеш? - Звісно.
Випити хочеш?
Еге. Що маєш?
Горілку й пиво.
Травка є, як хочеш.
Краще травки.
Наразі я не п'ю.
Подобається тут жити?
Буде краще, як інші заселяться.
Якщо заселяться.
Маєш друзів десь поряд?
Та ні, не маю.
А ти?
Так само – ні.
Друзі переїхали з Лондона.
Щоб мати дім із садом для дітей,
жити поряд з батьками, аби гляділи онуків.
Певно, ти не схотів переїхати?
Ні.
Що я робитиму в Доркінґу?
Це не для таких, як я.
Щоб з'ясувати: ти ж квір?
- Так. - То й добре.
Радше гей. Щодо квіра,
не можу звикнути називати себе так.
Завжди було образливо.
Є причина не любити слово "гей".
Завжди казали типу...
"У тебе зачіска, як у гея" чи "Гейська софка",
"Кросівки, як у гея", "Гейський ранець".
Тямиш?
А от казати "квір" – ніби ввічливо. Наче...
Ну так, наче прибрали згадку про смоктання прутня.
Так.
Тож у тебе немає партнера.
Ні з ким тебе не бачив.
Ні.
Часто буваєш один?
Чи я часто буваю один?
Певно, що так. Еге.
- А ти? - Так.
Так, але не тому, що не виходить.
Можна поцілувати тебе?
Так, давай.
Вибач.
- Щось не так? - Та ні.
Просто я...
Давно цього не робив. Забув про дихання.
- Та все гаразд. - Добре.
Гаразд.
- Ти в нормі? - Угу.
Так.
Це ти?
Боюся, що так.
Гарненький ти був.
Ненавиджу свої фото.
Я був товстеньким.
Так, проте
у товстунця не питають, чому немає дівчини.
Ми б точно були друзями.
Замість футболу підглядали б за хлопцями.
Це твій тато?
Так.
Гарний він.
Так.
Я саме пробую написати про них.
Це твоя робота?
Так.
І як, виходить?
Якось дивно.
Я свого тата рідко бачу.
А ти свого?
Ні, вони померли.
Мені мало виповнитися 12.
Обоє?
Так, загинули в ДТП.
Не найоригінальніша смерть.
Мені так шкода.
Та нічого, давно це було.
Коли це було – неважливо.
Що ж...
Хочу знову побачитися.
Добре.
Я б лишився на ніч, якщо...
Маю кращу ідею: а давай...
не сьогодні. Гаразд?
Та ні. Я б хотів зустрітися ще...
Не мусиш пояснювати.
Добре?
Гаразд.
Дякую.
Милий, ти повернувся.
Звісна річ.
Боже, ти весь змок.
Ну-бо, роздягайся.
Я не зніматиму одіж.
Дурненький, та це ж я. Руки вгору.
Покладу до сушарки.
Удома лише я. Ти ж не проти?
- Ні, звісно. - Добре.
Мені цікаво про все почути.
То йди нагору. Переодягнися.
Боже. Я така схвильована!
Певно, ти з усього виріс?
Еге.
Тож я принесла татові речі.
- Добре. - Овва.
Знімай це теж, покладу сушитися до решти.
То зніматимеш чи ні, Адаме?
Ну правда.
Боже, який ти.
Який?
Був хлопчиськом.
Та вже ні.
Ні.
Виглядаєш по-іншому, але це ти.
Думала, ти волохатий.
Як твій батько.
Ну даруй.
Люблю волохаті груди.
Гаразд.
Боже, знаєш, кого ти мені нагадуєш?
Кого?
Викапаний мій батько.
Справді?
Яким я його запам'ятала малою.
Боже ж мій, очманіти.
Ніби бачу вас обох одночасно.
Я зготувала твоє улюблене. Надіюся, й досі.
Піду увімкну чайник, а ти мені про все розповіси.
Смакота.
Чудово.
Твій тато сказав не питати, обручки я не бачу,
тож, гадаю, ти неодружений,
але ж дівчину маєш?
Я уявляю її шатенкою, не худорлявою.
Розумною, звісно.
То що?
А що?
Є дівчина?
Немає. Ні.
Шкода.
Не маю дівчини, бо дівчата мене не цікавлять.
Цебто жінки.
Ти про що це?
Тобто...
я гей.
Цебто – гомосексуал?
Саме так.
- Справді? - Так.
Відколи це?
Та давно вже.
Як давно?
Завжди був.
Не схожий ти на гея.
Не розумію, про що ти.
Та про те ж саме. Сам-бо знаєш.
Певно, тепер ти радієш, що не знайома з сусідами.
Зізнаюся, я здивована.
Не впевнена, що саме відчуваю.
То ти виключала таку можливість?
Звісно, що ні.
Батьки такого дітям на бажають.
З тих, що я знаю.
А мене це влаштовує.
Та хіба люди тебе не кривдять?
Ні.
Тепер усе інакше влаштовано.
Тож не ображають?
Принаймні не вголос.
І що, всі знають?
Ти це не приховуєш?
Скажімо, на центральній вулиці в галантереї?
Залежить від вулиці.
Так. Усі знають і нормально ставляться.
А ти не хочеш одружитися, мати дітей?
Я можу мати дітей.
Чоловіки одружуються. Жінки також.
Поміж собою?
- Так. - Чому?
Тобто чому?
Хіба це не як сидіти на двох стільцях?
То ти хочеш одружитися й мати дітей?
Не знаю. Досить довго це просто було неможливо.
Я думав, що одруження й діти – не варті всіх зусиль.
Холодний.
- Усе гаразд? - Так.
Упевнена?
Певно, я ніколи не знала,
що коїться у твоїй голівці.
І ти завжди тікав. Пам'ятаєш?
Так.
Одного разу ти дійшов аж до вокзалу,
але загубив гроші й не міг купити квитка.
- Ти пам'ятаєш? - Так.
Бабунині п'ять фунтів.
Саме так.
Куди ти хотів поїхати?
Не знаю.
Певно, до Лондона.
Лондон?
Боже.
А іншого разу ти дійшов до кінця саду,
але розсік пальця старою пляшкою з-під молока
й чкурнув назад зіщулений, сорочка закривавлена,
і грюкав у вікно, щоб тебе впустили.
Еге.
Саме тут.
Ось.
Кажуть, що таке життя дуже самотнє.
Зараз так уже не кажуть.
То ти не самотній?
А як і самотній, то не тому, що гей.
Радше ні.
Боже. А як щодо тієї страшної хвороби?
Я бачила рекламу в новинах –
показували надгробки. Мені хвилюватися?
Ні. Господи.
Зараз усе інакше.
Усе інакше.
Певно, я не могла знати.
Твоя одіж майже суха.
Як хочеш – забирай млинці. Я їх не їстиму.
Що сталося?
Я в нормі.
Лише невеликий жар.
Та ти гориш.
Так.
То я просто...
Під дощ потрапив.
Ясно.
Давай я наберу тобі гарячу ванну.
Моя бабуня каже: гаряча ванна все лагодить.
Не люблю ванни.
Та йди ти. Хто не любить ванни?
Ти не мусиш мене соромитися.
На словах це легше.
Мені заплющити очі?
- Так, будь ласка. - Гаразд.
Краще?
Так.
Я думав про тебе весь тиждень.
Про перегляд із тобою лайнових передач у п'ятницю ввечері.
Про їжу на замовлення на твоїй софці.
Про перегляд музичних чартів, випущених ще до мого народження.
І про дещо інше.
Як трахну тебе.
- Невже? - Еге.
Або ти – мене. Мені байдуже хто кого.
Хочеш цього?
Так.
А ні – то й ні. Ми всі не мусимо хотіти трахатися.
Досить довго я й не хотів
зі зрозумілих причин.
З яких таких?
Я думав, як трахну когось, то, ну, помру.
Тобі це, певно, важко уявити.
Ну так.
Так. Ну ж бо.
Ти казав, що батька зрідка бачиш.
Так.
А маму?
Та теж.
Чому так?
Вони знають, що ти гей?
Звісна річ.
Нормально це сприймають?
Так.
Вони не проти.
Та вони консервативні.
Певно, могли б бути менш упередженими.
Так. Але вони звикли до цього,
якщо не надто про це згадувати.
Можна сказати, що мене...
віднесло до краю.
Цебто майже до краю.
Та й за край.
Ти про що?
Я – самий край родини.
Моя сестра з дітьми,
мій старший брат, котрий саме одружився, –
вони знаходяться в самісінькому центрі.
Та й нехай.
Чому це?
Тому що...
я зрідка буваю вдома.
Сумуєш через це?
Ні, гадаю, це очікувано.
Чому?
Я завжди почувався зайдою у власній родині.
І камінґ-аут лиш дає означення окремішності, яка була завжди.
Тож, зрештою...
у цьому ніхто не винний.
Що таке?
Дивна річ...
Зараз усе краще. Звісно ж...
та дуже легко можна відчути те, що відчувала людина...
в ті часи, ту вразливість.
У мене ще є жар?
Невеликий.
Заночуєш?
Вона скоро повернеться.
Та нічого.
Лиш хотів поговорити з нею.
Я знаю.
Улюблена музика твого дідуся.
Тоді мені не подобалася,
та з часом уподобав.
Твоя мама психоне,
якщо розіб'єш це.
То сідай уже, хлопче.
Вона тобі розповіла?
Боявся, що ти не прийдеш.
Ти знаєш свою маму.
Не розчаровуйся надто в ній.
Та ні.
Вона мусить усе переосмислити,
історії, що собі навигадувала.
Вона скоро збагне, що річ не в ній.
Ну а ти?
А що я?
Що думаєш?
Я геть не був шокований.
Я завжди знав, що ти трохи півник.
М'яча не міг кинути, хоч я зі шкіри пнувся вчив тебе.
- Господи. - Не міг.
Не виходило.
Робиш із мене жахливе кліше.
- То можеш м'яча кинути? - Ні.
Ну ось.
Хотів би, щоб я знав?
Не знаю.
Я чув, як ти плачеш у себе після школи.
Хлопці тебе кривдили?
Не лише хлопці.
І що вони робили?
Називали мене дівчам,
ігнорували, не грали і мною, тицяли мою голову в унітаз,
жбурляли кнопки в обличчя.
Боже мій.
Так. Що ж, таке воно...
діти – дрібні покидьки.
Чому не зайшов до мене, коли я плакав?
А ти чому не розповідав про школу?
Ти перший скажи.
Чесно.
Не хотів вірити,
що тебе можуть кривдити.
Ну й знав, що якби вчився з тобою,
теж би тебе кривдив.
Так, певно, я завжди саме так і думав.
І, певно, тому не розповідав тобі про школу.
Що ж...
Коли вона мені сказала,
я згадав усі наші жарти...
як ми перекривлювали твого вчителя,
коли він примхливо вигинав зап'ясток.
Ти казав мені не класти ногу на ногу,
немов жінка, повторював це постійно.
Хіба?
Так, я...
і досі згадую це, коли кладу ногу на ногу.
Та є й хороші спогади.
Авжеж, сподіваюся. Трясця...
Сподіваюся, що вони були.
Ти любив прикрашати ялинку.
Щороку так захоплювався цим.
І завжди дозволяв мені
- вішати на вершечок фею. - Чи фея. Було таке.
Вибач, що так і не зайшов до тебе, коли ти плакав.
Та все гаразд.
Зовсім ні, не гаразд, еге ж?
Тату, я все розумію.
Це ж було давно. Припини!
Можна обійму тебе?
Будь ласка.
Усе добре, сину.
З тобою все гаразд.
Після цього...
я хочу вийти.
Разом
із тобою.
Вийти на люди.
Що будеш пити?
Пиво.
Дякую.
Вибачте.
Даруйте.
Вибачте.
Трясця. Мені бракувало цього.
Не чую тебе.
Ти танцюєш?
Коли я налиганий.
То давай налигаємося.
Ну-бо.
Отак.
Звідки це в тебе?
У гаманці знайшов.
Пилилося там.
Схоже, це кетамін.
Та невже?
Вживав його?
Ні.
Подбаєш про мене?
Постараюся.
Пильнуй мене.
Усе можливо. Наступні пів години
вам буде весело.
Другий за популярністю новачок тижня.
Номер чотири – The Pet Shop Boys і їхня "You Were Always on My Mind".
- Гей. - Адаме?
Що сталося?
Ти гориш.
У нього жар.
Що?
Отже, тримай-но.
Ходи.
Я протиснуся.
Ти завжди в думках у мене
Може, я тебе не обіймав
Самотніми часами
Певно, й не казав ніколи
Який радий, що моя ти саме
Не казав, що ти найкраща
Я сліпий був достеменно
Ти завжди в думках у мене
Ой скажи
Скажи ж бо ти, що кохання твоє сяє
Дай ще шанс
Ще раз дозволь – я все владнаю
Заколисаю
Станьте разом.
Так. Готові? Я натисну.
Відлік пішов.
- Із Різдвом. - Із Різдвом.
- Ось! - Щасливого Різдва!
- От...
Це по-справжньому?
А здається справжнім?
Так.
Ну от і маєш.
Та чи надовго?
Цього я не знаю.
Певно, ми не вирішуємо, коли це кінчається.
Ви ж зараз нікуди не йдете?
А куди мусимо йти?
До Волшів.
До Волшів?
Волші.
Ні. Стривай.
Пообіцяй, що не підеш зараз.
Обіцяю.
Ми спатимемо в кімнаті поряд.
Я обіцяю.
Гаразд?
Поспи краще.
О ні.
Що таке, зайчику?
Не можу заснути.
Хочеш до нас?
- А можна? - Та звісно ж.
Тут і досі так само пахне.
Ти заповзав сюди щоночі, казав, не можеш заснути.
Завжди чогось боявся.
Убивць, які вдеруться в дім, сказу,
ядерної війни.
Люди ще хворіють на сказ?
Ні.
Я так прагнула, щоб ти виріс, і я зрештою виспалася.
Вибач.
Нащо вибачаєшся?
Це мені належить.
Бо не тішилася тим, як ти мене бісив.
Де ж ти жив?
Ну, опісля.
Із бабунею.
Вона забрала мене в Дублін.
Я так і думала.
А з його ріднею чого не жив, з бабусею Мей?
Казали, що вона вбита горем.
З приводу?
Вона ж утратила сина.
А моя мати втратила єдину доньку – і нічого?
Та ні.
Це не пройшло повз неї.
Не можу усвідомити, що вона тебе гляділа, а не я.
Хтось із них ще живий?
Ні.
Певно, їхній час сплинув.
І як ти там ладнав із бабунею?
До школи краще пристосувався?
Та постарався ж.
Я злюся, що нас не було поряд, коли ти нас потребував.
А ще більше – що я не підтримувала тебе й до того.
Та ні, це неправда.
Облиш. Я не була найкращою мамою року.
Та мені хочеться вірити, що з часом я б виправилася.
Якби було дано час.
Коли я був підлітком...
ба навіть пізніше, коли мені вже було за 20,
я навигадував собі всього.
Ти про що?
Що б такого ми робили разом.
Аж до дрібниць. Як ми ходили в торговий центр Вітґіфт,
дні народження,
поїздки до Лондона
у Планетарій, "Підземелля Лондона".
Завжди хотіла відвідати.
Знаю.
На канікулах ми таки могли туди поїхати.
А Диснейленд?
Відвідали.
Коли мені було 14,
і дощ падав без упину.
Вони закрили "Космічну гору".
А ще ми сперечалися щодня.
Навіщо було?
Бо у всіх такі взаємини з батьками.
Сперечалися й сварилися,
удаючи, що руйнують одне одному життя.
А ми помирилися?
Не мали потреби.
Бо ми були разом...
і це не мало значення.
Усе гаразд?
Ні.
Усе добре, синку.
Усе добре.
Що ти тут робиш? Тебе тут не мало бути.
Мамо!
Усе гаразд.
Усе добре.
- Який сьогодні день? - Неділя.
А як це...
Як... Чому й досі неділя?
Ти волав у клубі – постійно кликав батьків.
А потім
я не знав, що робити, тож
привіз тебе сюди й лежав із тобою, поки ти не заснув.
Ти був нажаханий.
Мені страшно.
Іди до мене. Ну ж бо.
Ось так.
Усе гаразд.
Я поруч. Усе добре.
З тобою все добре.
Я спав у їхньому ліжку в ту ніч, коли вони пішли.
Я мав піти з ними.
Підняти келихи на Різдво у Волшів.
Десь опівночі
до нас прийшли двоє поліціянтів – чоловік і жінка.
У нього були гарні щирі очі
і темна густа щетина.
Наче намальована.
Машину занесло на ожеледиці.
Обоє випили до цього, тож...
Тато загинув одразу, а маму доправили
в лікарню Сент-Мері у Кройдоні – померла за кілька днів.
Ти її бачив?
Тобто? Щоб попрощатися?
Так.
Ні.
Бабуня вважала, що це мене б травмувало.
Мама вилетіла крізь лобове скло і втратила око,
тож була понівеченою.
Господи.
Так.
Я ходив шукати те око.
Не знаю чому.
Не хотів, аби хтось знайшов.
Думав, воно десь на узбіччі.
Витріщилося на мене: "Привіт".
Правда, я знайшов скалку
лобового скла.
Мені здається, на ній була кров, та, може, й ні.
Медсестра сказала, мама опритомніла перед смертю.
Певно, вона була спантеличена. Ледь бачила...
Тата й мене не було поряд.
Не можу й помислити про те, як тобі було.
Так самотньо, певно.
Та я завжди почувався самотнім,
і до того теж.
А це було нове відчуття.
Ніби як...
жахіття,
що тепер я завжди буди самітним.
А потім, з віком, те почування...
зміцніло.
Цей вузол ось тут відчувається завше.
До втрати батьків
додалося й інше –
те, що я гей...
і відчуття...
байдужості до майбутнього.
Це звучить притомно?
Так.
Я знаю, як легко можна стати байдужим до себе.
Так.
Адаме.
Підеш зі мною?
Куди?
Я тобі покажу.
Чий це будинок?
Моїх батьків.
Так.
Хто живе тут зараз?
Усе гаразд.
Не хвилюйся.
Агов.
Адаме.
Агов.
- Де вони? - Хто?
Агов.
Та хто?
Мої батьки.
Це наш дім. Наша кухня.
Наші шпалери. Наш стіл,
де ми їли рибу з картоплею,
аби мати вдавала, що ми досі католики.
Адаме, я хочу додому. Ходімо.
- Ось мій дім. - Був колись.
- Мамо? - Уже ні. Адаме!
- Тату? - Адаме, ходи зі мною додому.
- Глянь на мене. - Сам іди!
Сам іди додому. Я не піду.
Де вони?
Де ж вони?
Мамо?
- Адаме. - Тату?
Ти їх бачиш?
Впустіть мене.
Будь ласка.
Впустіть, прошу.
Будь ласка, впустіть.
- Гадаю... - Він мусить припинити це.
Жити власним життям. Не приходити сюди.
Ми не даємо йому жити своїм життям.
Та ми ж допомагаємо йому.
- Ні. - Ще зарано.
Це не нормально.
Чому не впустили нас?
Де він? Гаррі тут?
Ні.
Та ми його бачили.
Я хотів познайомити вас.
Знаю, проте це так не працює.
Але він гарний легінь.
Він твій...
особливий друг?
Питаєшся, чи він мій хлопець?
То так і скажи.
Ну гаразд. То він твій хлопець?
Не знаю.
Кохаєш його?
Що тут дивного?
Не знаю, я ще ніколи не закохувався, тож...
По-справжньому – ні.
Тож це...
Не знаю, чи це кохання.
Сонечко.
Ну...
ти йому вельми небайдужий,
на мою нескромну думку.
Ти б хотів його кохати?
Так?
- Сину, ми мусимо... - Ні.
Не кажи.
- Будь ласка, не кажи. - Ми мусимо.
Ми повинні.
Ми з мамою...
вважаємо, що тобі краще більше не приходити.
Добре.
Бо ти ж продовжуватимеш ходити.
Ми бачимо, як це на тебе впливає.
Та ніяк не впливає.
Ні, впливає.
Ти тупцюватимеш на місці.
То я приходитиму рідше.
Раз на рік.
На Різдво.
Та годі, хлопче...
ти мав знати: це не триватиме вічно.
А я й не хочу, щоб вічно.
Просто...
Це триває недовго.
Та яке там довго.
Знаю, але ж і не могло, так?
Слухай-но.
Мені спало на думку.
А давай...
Давай підемо у твоє найулюбленіше місце в усьому клятому світі, га?
Я певен, воно ще відчинене.
Найкраще після Диснейленду.
І дешевше, бодай його.
Що скажеш?
Можна нам "меню на всю родину"?
Це велика порція.
Підійде.
Я й не голодний.
- Я теж не дуже. - Ні.
Хочу в тебе запитати.
- Боже, ні... - Ні, я спитаю.
- Швидко було? - Боже. Я казала не питати.
Та тобі ж цікаво.
А якщо це було повільно й болісно?
- Яка вже різниця? - Велика.
Це було швидко.
- Так? - Так.
Що, для обох нас?
Ти щось непевний. Не вигадуй тільки.
Це було швидко.
Це сталося швидко.
Ну гаразд.
Ну так.
То це ж таке полегшення, еге? Наче як.
А то в мене це в голові засіло.
Що ж нам мовити одне одному?
Не знаю, чи маю яку мудрість.
Може, позаяк Адам уже дорослий, нехай він які мудрощі оповість.
Може, нічого казати не слід.
Можливо.
Спізнавши тебе сину, скажу, що ми пишаємося тобою.
Я не зробив нічого, гідного гордості.
- Викручувався. - Але я певен, тобі бувало важко,
проте ти впорався,
пережив усе.
Ось чим ми пишаємося.
Так.
Тату?
Залишся.
Залишся трохи на довше.
Ні, не вийде, синку.
Я кохаю тебе, милий.
Справді?
Часом я не був у цьому впевнений.
Хай там що нас не спіткало, я рада, що ми були разом.
Я теж.
Отже...
знаю, що я ніколи не вмів це казати.
Не міг висловити почуття.
Але я тебе дуже люблю.
А тепер, коли спізнав тебе, – ще дужче.
Важливо, щоб ти мені повірив.
Я вірю.
І я тебе сильно люблю...
Тату.
Тату...
Тату, ти це чув?
Адаме, ти там?
Я тебе не бачу. Чому не бачу?
Я тут, мамо.
Ах, ось ти.
Я тебе відчуваю.
Твоя шкіра така приємна й тепла.
Послухай-но.
Пообіцяй мені,
що спробуєш щастя із цим Гаррі.
Так.
Мені б він сподобався. Знаю.
Та, може, він потребуватиме піклування.
У нього таке сумне обличчя.
- Ти мене чуєш? - Так.
Я тебе чую.
От і добре.
Надіюся, ви зробите один одного щасливішими.
Такий добрий і лагідний хлопчина.
- Смачного. - Дякую.
Гаррі?
Що ти тут робиш?
Хотів знайти тебе.
А навіщо?
Я попрощався з ними і прийшов до тебе.
- Усе гаразд. - Але ж ні.
Мені було лячно тієї ночі. Я не хотів буди наодинці.
Я знаю.
Вибач.
Я дуже боявся...
впускати тебе.
Я ж зараз там, так?
- Ходімо нагору. - Ні-ні.
Просто скажи мені, гаразд?
Бо я чую запах.
Відчуваю присмак у горлі.
Чому мене ніхто не знайшов?
Де були мої мама з татом?
- Я знайшов тебе... - Знаю,
та я не хочу, щоб ти мене таким бачив.
Ні, ти не там. Не там.
Не там ти.
Ти тут.
Тут.
Ось ти.
Зі мною.
Ходімо до мене.
А я ж її бачив.
Твою маму.
І тата теж, у будинку.
І вони тебе бачили.
Справді?
Еге.
Тато сказав, що ти гарний.
Ти б їм сподобався.
Обом їм.
Це добре.
Ти сказав їм те, що хотів?
Не знаю, але я був з ними.
Добре, що ви були разом.
Так.
Мені лячно.
Знаю.
Але я поряд.
Не дай вузлові знову затягнутися.
Гаразд, повертайся.
Добре.
Так тихо.
Мене завжди гнітила тиша цього місця.
Поставиш платівку?
- Яку хочеш? - Обери сам.
"Я лиходія переміг.
Жену вампірів за твій поріг".
ЗА РОМАНОМ "НЕЗНАЙОМЦІ" ТАЇЧІ ЯМАДИ
Переклад субтитрів: Дмитро Восколович