Halló?
- Terry! - Mi az?
- Dr. Satmani hív. Felvegyem a másikat? - Igen.
Rendben.
Üdv, doktornő!
Az unokahúgom, igen.
Itt az unokahúga beszél.
A remegés olyan, mint a kezdetekkor.
Nem, nem olyan, mint az elején. Valamivel jobb.
- Rendben, így teszünk. - Oké, Laura.
Köszönöm, hogy hívott.
- Köszönjük. Viszlát! - Viszlát!
Remeg a jobb karom, és ez halálra idegesít.
Eddig nem voltak egészségügyi problémáink,
de most hirtelen lettek.
Azt hiszem, lassan válaszút elé kerülünk.
Nem, még nem.
Meg kéne válnunk a házától. Túl sok...
Túl sok a tennivaló vele.
Elértük azt a kort, amikor szerintem muszáj lesz eladnunk.
Óriási lépés lenne ez számunkra.
És hogy hová megyünk? Nem tudom.
Ezt a döntést közösen kell meghoznunk.
Azt hiszem, kész vagyunk.
Edmontonba megyünk.
A család szerint vannak nagyon kellemes helyek arrafelé,
és talán jó ötlet lenne oda visszaköltözni.
Ami azt illeti, én nem vágyom a fagyos északra.
Nem érdekel, hová megyünk.
Amíg együtt vagyunk, boldogok leszünk.
EDMONTON, ALBERTA KANADA
Terry néni volt a támaszunk.
Lehettél bármilyen távol, mindig számíthattunk rád.
Ti vagytok az én támaszaim, születésetek óta.
Igen, igaz.
- Ha bármi kell, csak szóljatok! - Ezért vagyunk itt.
Hogy segítsünk jó lakhelyet találni, és a számotokra jó döntést meghozni.
- Igyekszünk megoldást találni. - Úgy van!
De még nem tudjuk, mi lesz az.
Születésemtől ismerem őket.
Én 13 voltam, te 11.
TERRY UNOKAHÚGA
Nekem ők voltak Terry és Pat néni.
Terry néni volt a fix pont az életemben.
Ő mindig ott volt nekem. Ő volt az,
aki vigyázott rám a káosz közepette, amiben éltünk.
Terry néni és köztem csodálatos kapcsolat van.
Mintha ő lenne az anyám.
Nagyon erős kötelek fűz össze minket Terry nénivel.
A többieket is szeretem,
de Diana különleges számomra.
Mintha a saját lányom lenne.
Óriási hatással volt az életemre.
Ott volt, amikor megkereszteltek, amikor érettségiztem,
és ő küldött egyetemre.
Ő volt az egyetlen, aki megértette, hogy tanár szeretnék lenni.
Nélküle nem jutottam volna el oda, ahol ma tartok. Soha.
Lényegében...
mindent neki köszönhetek.
Kizárólag neki.
Három évvel ezelőttig nem tudtam, hogy ők ketten melegek.
Úgy éreztem, hogy hazugságban élek,
ezért közöltem Pattel: „A következő látogatásakor elmondom Dianának.”
Mikor újra eljött hozzánk, nagyon izgultam.
Láttam rajta, hogy nem teljesen önmaga, de nem értettem, mi a baj.
Majd hallottam, ahogy Pat azt mondta neki:
„El kell mondanod. Még a műtét előtt.”
Kellemesen megvacsoráztunk, és én még mindig hallgattam,
de egyre idegesebb voltam, mert féltem, hogy többé nem fog szeretni.
Pat rám szólt: „Ideje elmondanod!” Én bevittem a desszertet,
és azt mondtam: „Diana, valamit tudnod kell!
Melegek vagyunk.”
Remegett, majd sírva fakadt.
Odamentem hozzá, megöleltem és azt mondtam:
„Nem érdekel.”
Csodálatosan fogadta.
Azt mondtam neki: „Ha akarod, elmondhatod a testvéreidnek is.
Nekem az volt fontos, hogy te tudd.”
Most elmesélheted a történeteid.
Azóta is úgy érzem, mintha egy nagy szikla gördült volna le a vállamról.
Terry, mióta vagytok együtt? 68 éve?
- Hatvanöt és fél. - Hatvanöt és fél.
Nem döbbentél meg, mikor elmondtam?
Nem. Igazából sosem gondolkodtam ezen.
Terry mindig a példaképem volt. Eszembe se jutott, nem érdekelt.
DIANA BÁTYJA / TERRY UNOKAÖCCSE
Tényleg?
- Imádtam őket. - Nem számított.
Minden úgy volt jó, ahogy volt.
Terry, engem egy alkoholista, homofób, csapodár férfi nevelt fel...
Ő nevelte belém, hogy ez valami szörnyűség.
Terry bátyja, Tom volt az apám. Ő mindig azt mondogatta:
„Egy nagy, fekete farok kéne neki.
Az helyretenné.”
Folyton ezt mondta. Józanul, nem részegen.
Egyszer odaálltam Terry elé azzal, hogy apa szerint leszbikusok.
Rám nézett, és azt felelte: „Nem vagyunk azok.
Amerikában drága az élet, mi pedig barátok vagyunk, így együtt élünk.”
Ezt mondta, én pedig elfogadtam.
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
MERT TE VAGY A BOLDOGSÁGOM
MERT EZ IGAZI SZERELEM
IZZÓ, TITKOS BOLDOGSÁG
BARÁTOK, MINT ŐK
ANNYI BOLDOG PILLANAT
Megmondom őszintén, megdöbbentem, mikor megtudtam. Megdöbbentem.
Imádom Terry nénit,
csak kissé becsapottnak érzem magam, amiért nem mondta el korábban.
Persze, nem vagyunk tökéletesek, de meddig is éltünk hazugságban?
DIANA HÚGA / TERRY UNOKAHÚGA
Hatvan-valahány évig! Ez...
De ha erre a sírkőre nézek, 2001-ben, mikor Rosie nagyi meghalt,
Terry és Pat is rávésették a nevüket.
Én voltam Rosie nagyi bizalmasa.
Ő úgy hívta őket, „a lányok”.
A lányok, akik együtt éltek Chicagóban,
mert így biztonságosabb.
A nagyi arra számított, hogy Terry néni férjhez megy majd.
Fogalma sem volt a helyzetről.
Még nekem is nehéz elfogadni, hogy a nénikém leszbikus.
A nagyi nem értette volna meg.
Anyám nem értette volna meg.
Valószínűleg kitagadott volna.
Apával sokat beszélgettünk.
Hazamentem az idény után,
vittem neki egy üveg amerikai italt,
és iszogattunk kicsit, ő és én.
Nagyon sok szép percet töltöttem el vele.
Szerintem ő tudta.
De apa nagyon megértő ember volt.
Szeretem anyámat, de ő közel sem volt olyan megértő, mint apa.
Apa ráadásul nagyon kedvelte Patet.
Azt mondta, szívesebben lát így élni, mint egy olyan férj oldalán,
aki rosszul bánik velem.
Elsírom magam, valahányszor apámra gondolok.
Nagyon jó ember volt.
Én azt szeretném, ha a férje, Jack lenne ide temetve.
Terrynek és Patnek együtt kell nyugodnia, ez nem is kérdés,
de Rosie mellett nagypapának kéne lennie.
Mert ő most egyedül nyugszik.
De most már értem. Annyi éve vannak együtt ők ketten,
és végig titkolták ezt előlünk, de...
Össze kéne házasodniuk. Bűnben élni nem helyes.
Jó napotok lesz. Tetszeni fog nektek ez a hely.
Jobb lesz, mint az első, amit megnéztünk?
Hát, nem tudom.
Attól függ, mit kínálnak. Azt hiszem, most a támogatás a legfontosabb.
Az a lényeg, hogy gondoskodjanak rólatok,
hogy megkapjátok a megérdemelt törődést.
Igaz.
Kelleni fog a segítség, ha egyikőtökkel történik valami.
Mindegy, mibe kerül.
Mi van, ha megérem a 106 évet, mint nagyi?
Akkor én foglak cipelni.
Én magam.
Egyenlőre nem kedvelek semmit Edmontonban.
Téged kivéve.
És ez sokat számít.
Pat nénire is számíthattam. Jó volt hozzám.
Ha itt élnétek...
De még mindig nem tudom,
azért jó-e hozzám, mert úgy érzi, hogy ezt kell tennie
Terry néni irántam való szeretete miatt, vagy tényleg belülről fakad a kedvessége.
Mindig is így éreztem vele kapcsolatban. Nem tűnik őszintének.
Nem tűnik valósnak. Mesterkéltnek hat, mindkettőnk részéről.
Ez egy teljesen új élet kezdete.
Remélem tetszeni fog!
Pat nem enged be az életükbe, vagy elfogadni a tényt, hogy ott vagyok.
Mindig volt köztünk egyfajta versengés.
...épphogy, egy hajszállal.
Mindketten színlelünk.
Borulna a munka-magánélet egyensúly...
Megjátsszuk magunkat Terry néni miatt.
Ez egy szabványos egy hálószobás lakás, erkéllyel.
- Egész tetszetős kis lakás. - Igen, valóban.
- Elég tágas? Vagy nem igazán? - Nem igazán.
Ez itt a fodrászat, mi pedig ide jöttünk.
Itt nincsenek azonos nemű párok. A családokon belül van rá példa,
de a lakóink között eddig még nem volt.
Ha lennének ilyen lakók, elfogadnák őket?
Azt hiszem.
Láthatták, hogy a közösség milyen barátságosan üdvözöl mindenkit.
Az ember a lényeg. Az egyéniség számít, nem a szexuális irányultság.
Rendben.
Mert mi egy pár vagyunk.
Ez csodálatos.
Méghozzá már hosszú-hosszú évek óta.
- Hány.. - Hány éve?
Hatvanöt és fél.
Akkor önök úttörők voltak egy ellenséges korban?
- Igen. - A '40-es években.
Szerintem ez csodálatos.
Van, ami azonnal költözhető?
Egy egy hálószobás lakás. Ennyi.
- Azt ne. - A többi várólistás.
Az túl kicsi.
- El kell adnunk a házat... - Igen.
...ami eltarthat egy ideig.
- Milyen most a piac? - Nem túl jó.
Nem túl jó.
Pat néni folyton akadályokat gördít a folyamat elé.
Azt hiszem, ő nem akar ide költözni,
mert akkor Terry néni életében más is lenne rajta kívül.
Sosem kellett osztoznia Terry nénin senkivel.
Ő itt Rosie nagyi.
Ez itt Brian és Diana.
Remek család a miénk.
Számíthatunk egymásra,
de én úgy látom, hogy Pat távolt tartotta Terryt tőlünk.
Itt a nagypapa és Paul.
Gyönyörű.
Szerintem Terry a családdal maradt volna, ha nincs Pat.
Talán ez lehet az ellenségeskedés gyökere,
az érzés, hogy Pat valahogy ellopta őt.
Hetven? Hűha!
Mindenki szereti Terryt.
Engem csak Terry miatt viselnek el, azt hiszem.
Csak megtűrnek.
Hát ez a helyzet.
Boldog új évet!
Gyertek be a hidegről!
- De jó látni titeket! - Terry!
- Jack! Hogy vagy? - Szia, drágám!
Remekül. És te?
Igen, hogy vagy?
- Jól. - Szia, Jack!
- Jó újra látni. - Örülök.
Tegyétek le a kabátokat!
Felveszem az italrendeléseket. Skót whiskyt?
Skót whiskyt és vizet.
- Értettem. - Köszi.
Én egy nagyon gyenge whiskyt kérek.
- És vizet. - Rendben.
- De ott a család is, akiket szeretünk. - Tudom.
Azt akarják, hogy költözzünk vissza oda.
Edmonton kedves városka, de nem hoz lázba.
- Igen. - És túl hideg van.
Te inkább melegebb éghajlatra költöznél?
Tudod, mit? Szívesen, ha te is jössz!
Én szívesen utazom.
Nehéz elhagyni a barátokat.
- Persze. - Hisz tudod.
Tudom.
- Emlékeztek ezekre a nagy bulikra? - Istenem, persze!
Édes istenem!
A barátok...
ők a legfontosabbak.
A barátok sokszor a családtagoknál is közelebb állnak hozzánk.
- Köszönöm. Egek, ez remekül néz ki! - Ez csak egy szerény vacsora.
Hála az égnek, hogy megismerkedtünk.
- A barátokra! - Két chicagói fickóra!
- Igen. - A legjobbak.
Az '50-es vagy a '60-as években érkeztetek?
Én '46-ban költöztem ide, négy évig voltam profi játékos.
- Értem. - Én 1950 júliusában érkeztem.
De jó ideig nem találkozgattunk senkivel. Örültünk, hogy egyedül lehetünk,
távol Kanadától.
A '40-es években nagyon óvatosnak kellett lennünk.
Ugyanez volt az '50-es évek végén,
- '60-as évek elején is. - Igen.
- Igen. Abszolút. - Borzasztó.
Az amerikaiak kétharmada a homoszexuálisokra
undorral, szorongással vagy félelemmel tekint.
KÖZELLENSÉG GYERMEKE MELEG?
Lehetnek itt is, a teremben.
NYOMOZÓ
Pár lány talán leszbikussá válik, ki tudja.
A jelenlévők egyharmada ferde hajlamú lesz.
De elkapjuk őket.
Ne higgyék, hogy megússzák!
Onnantól az életük földi pokol lesz.
A homoszexuálisok válasza: kivonulás a társadalomból.
Akkoriban a leszbikusok törzshelyének vélt bárokban
sűrűn razziáztak a rendőrök, és ha a jelen lévő nőkön nem volt...
azt hiszem, legalább három női ruhadarab, le is tartóztathatták őket.
ÍRÓ
Nehéz volt a melegségüket nyíltan vállalóknak.
RAZZIA HÁROM CHICAGÓI MELEGBÁRBAN
A bárokban zseblámpával igazoltatták az embereket,
és akin takart cipzáras nadrág volt, mehetett is a rabomobilba...
AKTIVISTA, EGYKORI BÁRTULAJDONOS
...mert férfinak adta ki magát.
90 LETARTÓZTATÁS AZ ÉJJELI RAZZIA SORÁN 89 FÉRFIT, 14 NŐT FOGTAK EL
RENDŐRSÉG
Engem egyszer se kaptak el. Kiugrottam az ablakon és elfutottam.
Köszönöm a chicagóiak támogató szavazatát az adatok nyilvánossága kapcsán.
Az öreg Daley...
Sok barátomat kirúgták miatta,
mert nyilvánosságra hozták a melegek nevét és munkáját.
Tanítók, egyetemi tanárok, iskolaigazgatók vesztették el az állásuk emiatt.
Számos történet keringett kirúgott, majd öngyilkosságot elkövetett emberekről.
Volt, akitől elvették a gyermekeit.
ÚJSÁGÍRÓ, ÍRÓ
Válások és más dolgok is megestek a razziák nyomán.
- Mi nem jártunk azokba a bárokba. - Semmilyen bárba.
Nem akartuk, hogy visszaküldjenek Kanadába.
Razziáztak.
Bizony.
- Hiszen ti bevándorlók voltatok. - Igen.
- Nem szúrhattátok el. - Volt tartózkodási engedélyünk.
Az emberek főleg bulikban ismerkednek.
Igen. Emlékszem ezekre a partikra.
Mind ott voltunk lányok, és kitáncoltunk a lelkünket.
Csak a bulik során lehetett lazítani,
a hozzád hasonlók között.
- Gondoltatok már házasságra? - Nem.
De igen. Én igen.
- De ő... - Kihez mennél hozzá?
- Hozzád. - Van valami, amiről tudnom kéne?
És ti?
Nemrég hallottam, hogy legális a melegházasság Illinois-ban.
- Igen. - Ezért megkérdeztem Terryt, mit gondol.
Azt felelte: „Nem is tudom.”
Még mindig hitegeted?
Még nem vagyok biztos benne, Jack.
Nem tudtuk, hogy fontolgatjátok. Ez csodás.
Egyenesen pompás.
Én nem látom semmi okát.
Nem? Értem.
- Most minden úgy van, ahogy lennie kell. - Én ugyanezt érzem, John.
Ami engem illet, nincs senki más, akit úgy szeretnék, mint őt.
Hát ez az.
Én Johnnal értek egyet. Az életünk kerek,
és nincs semmi okunk rá, hogy megtegyük.
Ugyanakkor...
miért ne tennénk?
Chicagóban éltünk...
azt hiszem, 42, vagy 43 évet.
A Michigan sugárút gyönyörű ilyenkor.
Ezek a széles utak tavasszal...
Úgy kipróbálnék egy olyat!
A Segway-t, igen.
Ugyanott dolgoztunk 26 évig.
Az emberek nem értik, hogy lehet együtt élni és dolgozni ilyen sokáig.
Nagyon szerettünk együtt dolgozni. Tényleg.
A Watson & Boalernek dolgoztunk,
egy neves belsőépítész cégnek.
Hatalmas ügyfélkörünk volt.
Az irodában szigorúan üzleti kapcsolatban voltunk.
Szép ruhákat és magassarkút viseltünk,
volt rajtunk smink, rúzs... Minden, ami kell.
Mindig.
Igazán nőies volt a megjelenésünk, és ez tetszett az embereknek.
A melegeken kívül senki se tudta, mi a helyzet. Nem tudták.
Barátoknak hittek minket, ami igaz is volt.
Jó barátok voltunk.
Üdvözlöm!
A hölgyek az épület első bérlőinek egyikénél dolgoztak.
Az ilyen szeles napokon hallani lehetett az épület nyikorgását.
- Szerintem még ma is lehet. - Itt?
- Igen. - Nem, ma már nem halljuk.
- Emlékeznek a lyukra a földben? - Hogyne. Nagyon mély volt.
Ott laktunk.
Látja azt a templomot? Annak a közelében laktunk.
Négy-öt háztömbnyire onnan.
- Az óvárosban? - Igen.
Hű, ez igen!
Már jó ideje nem jártunk a házunkban.
Az elsőn laktunk. Mikor rábukkantunk erre a helyre,
a főbérlő azt mondta: „Sose engedem el magukat.”
És úgy is lett. Húsz évig laktunk itt.
Nagyon szerettünk itt élni. Csodás volt.
Ez a környék gyönyörű.
Csak felsétáltunk ide, a buszhoz.
Mennyi idő alatt értünk be dolgozni? Talán 15 perc?
BUSZMEGÁLLÓ
KILÁTÓ
Istenem!
Maga elkapó.
- Minden poszton játszottam. - Őrület!
Tényleg ruhát kellett viselniük?
- Igen. - Te jó isten!
- És csináltak becsúszásokat is? - Persze.
Volt egy lány, aki 201-szer lopott bázist. Erre még egy férfi sem volt képes.
Te jó ég!
Ez a kis kártya olyan vicces.
Játszottam a baseball-bajnokságban, amiről az a film, a Micsoda csapat! szól.
Az emberek ettől teljesen odavannak, és ha ilyen kártyát is adok nekik,
akkor teljesen hasra esnek.
Mókás, egy kis kártya, mégis annyi embert tett boldoggá.
A többi lány is ezt mondja.
Ezért mindig tartok magamnál néhányat.
Amerika kedvenc szórakozása, a baseball, összehozta a női liga tagjait
egy tavaszi edzésre Alexandriában.
Oké, csajok, játék!
Számomra ez valóra vált álom volt. Emlékszem, azt mondtam apámnak:
„Ha mindennap játszhatnék, az olyan lenne, mint egy álom.”
És valóra vált.
Terry Donahue egyike a nőknek, akik pénzért baseballoztak.
MARY MRUGALSKI HANGJA
Terry a II. világháború alatt a Peoria Redwingszel játszott
az Amerikai Női Baseball Ligában.
Philip Wrigley volt a Chicago Cubs tulajdonosa.
Az ő ötlete volt női játékosok szerződtetése.
A toborzói bejárták az Egyesül Államokat és Kanadát,
hogy összeszedjék a legjobb softballjátékosokat.
Kétszáz játékos gyűlt össze a Wrigley Fieldben,
akik közül hatvanat választott ki, összesen négy csapatba.
Aztán találomra kijelölt középnyugati városokat, mint Rockford,
Kenosha, Racine,
South Bend,
Peoria...
Ezek lettek az általa alapított liga tagjai.
Kanadaiként bizton állíthatom,
nagy öröm volt, hogy Wrigley Kanadát is bevette a bajnokságba.
Sőt, voltak köztünk kubai lányok is.
Ez itt a régi traktor.
Istenem, ez az öreg tanya.
Ez apa, amint engem tart éppen.
Boldog család volt a miénk.
Saskatchewan tartományban, Melavalban nőttem fel.
A gyerekkorom a nagy gazdasági világválság idejére esett. Nem volt pénzünk,
és mivel unatkoztam iskola után,
elkezdtem a bátyámmal baseballozni, aki kiváló játékos volt.
Hála neki, én is sokat fejlődtem, mert folyton pattanót dobott nekem.
Mint minden báty, ő is ki akarta ejteni a húgát,
ezért keményebben dobott és ütött nekem.
Végül ez szerencsésnek bizonyult.
Mennyi idős volt, hányadik osztályba járt a toborzás idején?
Még az iskolában baseballoztam,
mikor beválogattak a Moose Jaw csapatába,
hogy a tanítás vége után, a szünidőben ott játsszak.
Az amerikai toborzáskor 19 éves voltam. Egy évvel később költöztem az Államokba.
1946-ban költöztem az Államokba, teljesen egyedül.
Nem ismertem Chicagót, azt sem tudtam, mekkora. Semmit.
Csak annyi tudtam, hogy elhívtak egy próbajátékra, amit alig vártam.
Engem szólítottak. Odafutottam a beállós pozícióba,
és már jöttek is dobások. Csodás nap volt,
őrült módjára kapkodtam a labdákat, futottam és elkaptam őket.
Aztán egy felpattanó labda felszakította a szemöldököm.
El akartak vinni, összevarrni a sebet,
de azt mondtam: „Tegyetek rá ragtapaszt! Visszamegyek. Még nem végeztem.”
SZEMSÉRÜLÉS
Visszaengedtek. „Bátor kölyök”, ezt mondták.
Aztán eljött a csapatbeosztás napja. Sosem felejtem el.
Ott volt egy nagy teremnyi fiatal lány, akik mind ugyanarra vágytak.
Engem nem szólítottak.
Még mindig nem szólítottak, és arra gondoltam:
„Most haza kell mennem azzal a tudattal, hogy nem voltam elég jó.”
Aztán elhangzott a nevem. A Peoria Redwingshez kerültem.
Higgye el, Chris, én voltam ott a legboldogabb lány.
Négy évig maradtam a csapatban. Nem váltak meg tőlem.
Ezek a nők egyértelműen előkészítették a terepet
az őket különböző sportágakban követő női atlétáknak.
Fejeket fel!
MICSODA CSAPAT! 1992
A hát egyenes.
És leülni!
Bár sok akadályt kellett megugraniuk azért, hogy játszhassanak.
Illemtanórákra jártak, és meg kellett tanulniuk sminkelni.
Nőies megjelenést, de férfias játékot vártak tőlünk.
Becsúszni? Ebben?
Ilyen volt a mezünk.
Szoknyát viseltünk, ami 15 centivel a térd fölé ért.
Tiby Eisen érkezik a hazai bázisra egy nagy horzsolással.
De inkább sebek, mint hosszú nadrág, igaz, srácok?
Eleinte a nézők azt gondolták: „Kimegyünk röhögni,
hisz nők baseballoznak, szoknyában.”
Aztán látták, hogy milyen jól játszunk, és onnantól minden este eljöttek.
1948-ban már egymillió néző követte a bajnokságot.
Szerintem feministák voltak.
Hiszen baseballoztak, könyörgöm!
Nők nem baseballoztak!
Volt bátorságuk valami teljesen rendhagyó dolgot tenni,
egy olyan korban, amikor helytelenítettek mindent, ami „más” volt.
Volt egy baráti körünk.
Ő a barátnőm, Betty. Egy csapatban játszottunk.
Azt mondta: „Terry, nem tudom, hallottál-e már erről,
de vannak nők, akik nőkkel kezdenek ki.” Azt feleltem: „Nem, nem hallottam.”
Erre azt mondta: „Csak szólni akartam, hogy te is tudj róla.”
Addig nem tudtam, hogy vannak ilyen lányok.
Persze nem tudtuk, kik azok pontosan, de Betty és én nem kockáztattunk.
Bezártuk az ajtónkat,
és elé húztuk a szekrényt, de még a székeket is.
Nem akartuk, hogy bejussanak hozzánk.
Nem tudtam mit kezdeni ezzel a dologgal. Aztán jött Pat.
Nem tudom, mi történt, de elvesztem.
Életem egyik legjobb napja volt
az a vasárnap délelőtt, mikor megismertem a Moose Jaw-i hokipályán.
Talán 18 éves lehettem.
Ő pedig 22 volt, azt hiszem.
Minden akkor kezdődött, 1947-ben.
Két emberöltőnek tűnik az eltelt idő.
És csak nevetünk, mert arra gondolunk, hogy lehetséges ez?
Annyi év eltelt, és még mindig...
mintha csak tegnap kezdődött volna.
Az egyik este elmentünk korcsolyázni.
Egy sarokra voltunk onnan, ahol elváltak az útjaink.
Azt mondta: „Tessék.” És egy darab papírt adott nekem.
Siettem vele a következő lámpa alá.
Ez volt a legszebb levélke, amit Pattől kaptam.
Azt írta, hogy szeret olvasni.
Hogy sok könyvet elolvasott már,
de egy sem volt köztük, amiben egy nő egy másik nőt szeretett volna.
De a legfontosabb, hogy azt írta, reméli, hogy ez kölcsönös.
Meg akartam fordulni és visszaszaladni.
- Egyszer majdnem bezártak a templomba. - Egy homokvihar miatt.
A Fő utcán sétáltunk és csókolóztunk. Senki sem láthatott minket a vihar miatt.
- Nehéz volt találkoznunk. - Így van.
Egyszer bejelentkeztünk a hotelba, de nem volt nálunk bőrönd, semmi.
Hihetetlen, hogy megtettük.
Ráadásul én a sport miatt közismert voltam.
- Hokiztunk is. - Hokiztunk.
A fotónk még az újságokban is szerepelt. Istenem! Nem volt a legjobb ötlet.
Az volt az igazi boldogság, mikor kijött a farmra.
Jött a szünet, és nagyon vágytam haza, ezért azt mondtam Patnek:
„Gyere velem haza, és garantáltan jól fogsz szórakozni!”
Azt felelte, nem teheti.
Mire én: „De igen. Felszállsz a vonatra, és én várni foglak.”
Végül eljött.
És jól éreztük magunkat.
Közben a peoriai Billel randiztam,
aki eljött autóval Kanadába. Mondtam neki, jöhet, csak ne hozzon esőt!
Megérkezett, mi meg kilógtunk a hátsó ajtón.
Majdnem férjhez mentem 18 évesen,
de a fiatalember, a vőlegényem...
meghalt.
Aztán egy másik férfival voltam. Ez még a háború alatt volt.
Ez a fiú pilóta volt, és megölték.
Aztán egy farmer fiával volt kapcsolatom.
Ő felborult a traktorral.
Meghalt.
Ennyi bizarr eset után azt gondoltam:
„Ez nem az én utam.”
Ezután találkoztam Terryvel, ami mindent megváltoztatott.
Így van. Patty, téged nekem szánt az ég.
Igazad lehet.
De mindkettőnknek volt dolga férfiakkal.
Istenem, volt ez a férfi, Len.
Együtt mentünk le az Egyesült Államokba 1949-ben.
Két hétig utaztunk Terry csapatával.
Láthattuk őket játszani. Csodálatos volt.
Én Terryvel laktam, Len pedig egy hotelben.
Távolságihívás-irányító voltam, így bárhol elértelek.
Ez durva volt. A szezon végén megvetted azt az öreg autót.
- Igen. - Itt a többi lány.
Felautóztak Chicagóból Moose Jaw-ba.
Az út 2400 kilométer.
És én megtaláltam őt útközben, egy motelban.
Nem tudtam elszökni előled.
Megdöbbentem, mikor Pat felhívott.
„Szia, Terry!”
Majdnem elájult.
Len szülei szerették volna, ha hozzámegyek. A nővére is győzködött,
a bátyja is, úgyhogy mondtam Terrynek, hogy ideje mennünk, el innen.
Pat azt hitte, nincs több hozzánk hasonló. Azt mondtam: „Akkor irány az Államok!”
Azt hittük, ott könnyebb lesz önmagunknak lennünk.
Nem ismertünk senkit, de örültünk, hogy együtt lehetünk.
Én baseballoztam, Pat pedig állást vállalt.
A szezon után hazamentem, hogy lássam apámat.
Aztán, ahogy Patnek ígértem, visszamentem és dolgozni kezdtem.
ISTEN HOZOTT ITTHON, TERRY
Kivettük ezt a lakást.
Kétszobás volt.
Volt egy nagy, öreg, barna szék, amiben mindketten elfértünk.
Nehéz volt barátokat találni,
de lassanként azért sikerült.
Nagyon óvatosak voltunk.
Tényleg? Még nem vagy biztos benne.
Mikor? Melyik évben lesz biztos?
Aggódtam amiatt, mit mondjak Alnek.
Öt fivérem volt. Egy kivételével mind meghaltak.
Az egyetlen megmaradt öcsém három évvel fiatalabb. Nagyon szeretem őt.
Ő is szereti Terryt.
Telefonon beszéltünk és kibukott belőlem.
Azt mondtam: „Tudod, Terry és én...
már hosszú évek óta együtt vagyunk.”
Aztán azt mondtam:
„Gondolkodunk a házasságon.”
Nagy csönd lett.
Majd azt mondta: „Nem teheted. Fájna a családnak.”
Azt kérdeztem: „Miért lenne ez fájdalmas a családnak?”
Azt felelte: „A családom nem tudhatja meg.”
Erre számítottam tőle.
Kedvelem Alt. Remek fickó, de nagyon szűk látókörű.
Mondtam, hogy remélem, meggondolja magát. Mit mondhattam volna?
Ha úgy döntünk, akkor összeházasodunk... mindegy, mit mond.
- Igen, ő nem befolyásolja a döntésünket. - Nem.
- És... - Ha nem tudja elfogadni, az az ő baja.
Kétlem, hogy hátat fordít az egyetlen testvérének.
Kétlem, hogy megtenné.
A kanadai Saskatchewan tartományban, Cabriban születtem,
1928. szeptember 27-én.
Öt fivérem és egy húgom volt.
Heten voltunk testvérek.
Volt egy szép farmunk, sziklákkal. Azok tetején írtam verseket.
A farmon voltak patakok, egy gát, és lovakat is tartottunk.
Apámnak volt egy kis tejüzeme.
Tejet szállított a városba.
Két testvérem a légierőnél szolgált a háborúban.
Wally, a bátyám...
ő volt anyám kedvenc gyermeke. Ő volt a kedvenc.
Tizenhét évesen eldöntötte, hogy pilóta lesz.
Anyám pedig belegyezett, hogy bevonuljon.
A 19. születésnapján Angliába vezényelték.
Istenem!
Minden küldetését teljesítette.
Egyetlen, utolsó repülés volt hátra... Meghalt.
Lelőtték Németország felett.
Két év múlva anya is meghalt.
Megszakadt a szíve, azt hiszem.
Én csak 15 éves voltam akkor.
Anyám halála után...
apám újranősült.
Így lett egy mostohaanyám,
két mostohabátyám és egy mostohanővérem.
Nem ő volt a világ legjobb anyukája.
Mikor apámmal elutaztak hétvégére, a finom ételeket elzárták a pincébe.
Milyen háztartás ez?
1959-ben apám és a mostohaanyám meghaltak
egy vasúti kereszteződésben.
Elütötte őket a vonat. Meghaltak.
A temetésen Terry szülei is ott voltak.
Csodálatosak voltak.
Anyám halála után találkoztam Terry szüleivel.
Terry apja rögtön azt mondta: „Örökbe fogadlak.”
PAT ÉS APA
Terry családja szeretett engem, és ezt ki is mutatták.
Mindenkinek erre van szüksége.
A szeretet és a törődés érzésére.
Ez nagyszerű!
Így csörögnek, hallod?
Igen. Remek!
Jó. Egy vicces dalt akartunk írni nektek,
de egy szerelmes dal lett belőle.
- Az jó! - Halljuk!
Ez egy szerelmes dal.
- E-ben? - E-ben. Kanadai stílusban.
Te vagy a szerelmem
Oly sok éve vagyunk már együtt
És még oly sok év áll előttünk
Remélem.
Te vagy a szerelmem
Oly sok éve vagyunk már együtt
És még oly sok év áll előttünk
Te vagy a szerelmem
Ez gyönyörű.
Azt hiszem, ezek után muszáj lesz összeházasodnunk.
Rendben?
Lehetek koszorúslány?
Lehetsz koszorúslány.
- Én lehetek a vőfély? - Persze!
A vőfély.
Igen.
Istenem!
Megtehetjük?
Igen, tegyük meg!
Te vagy a szerelmem
- Hogy áll a tornagyakorlatokkal? - Jól.
- Elvégezte őket? - Igen.
Mi okoz most gondot?
GYÓGYTORNÁSZ
A csípőm.
- A csípő. Oké. - Igen.
Protézis van mindkét oldalon.
Igen, mindkét oldalon.
A mozgás fontos a Parkinson-kór miatt,
és a csípőprotézis miatt is. És persze azért, hogy...
Szeretem ezeket a gyakorlatokat, mert nem unalmasan ismétlődőek.
Jó, lássuk, hogy tud felállni a székből!
- Egy. - Ez az!
- Kettő. - Ügyes kislány!
- Három. - Magasabbra a karokat!
- Négy. - Szép.
Öt.
- Jó. - Hat.
- Hét. - Gyönyörű!
Nyolc.
- Szép. - Csinálok tízet.
- Szeretne? Csináljon tízet! - Kilenc!
Ott van önben a sportember.
- Tíz. - Ez az, Terry!
- Ez az! - Szép volt.
Előre a lábakat!
A korral együtt jár a tartás bizonyos mértékű változása,
de a Parkinsonra még jellemzőbb az előrehajlás, a görnyedt tartás.
Mint a vénasszonyok.
Igen, de ön nem tűnik vénasszonynak.
EGY ÉVVEL KÉSŐBB
Nos...
egyes napokon jobban van, más napokon rosszabbul.
De holnap kap egy újabb injekciót.
Imádkozunk, hogy ezúttal használjon,
mert első alkalommal teljesen hatástalan volt.
Szörnyű fájdalommal jár, ezért fájdalomcsillapítókat szed.
Négyóránként egyet kellene bevennie,
de próbáljuk minél inkább kitolni, így nem szedi olyan sűrűn.
De...
Az egészsége nagyon aggaszt. Szeretném, ha jól lenne. Ha boldog lenne.
A kezének remegése miatt már nagyon sok dologra nem képes.
Így most mindenre én ügyelek.
Nem akarom egyedül hagyni.
Aggódom.
Hogy mit jelent nekem?
Számomra ő a minden.
Fogd a botod és menjünk!
Rendicsek.
Jól van.
Óvatosnak kell lennem.
Igen. Akarod, hogy segítsek?
Aggaszt, hogy szemmel láthatóan romlik az állapota,
de Pat továbbra sem hajlandó lépni,
nem halad a költözés megszervezésével.
Valójában egyáltalán nem tesz semmit.
A kisujját sem mozdítja.
Ez kezd dühíteni engem.
A gond az, hogy Terry néni költözne, Pat viszont nem.
Azt hiszem, közbe kell lépnem.
Nincs más lehetőségem.
- Nem vagyunk itthon. - Patty!
- Szia, drágám! - Hogy vagy?
Örülök, hogy végre látlak.
- Jól nézel ki. - Diana az?
Nézzenek oda!
- Az én Dianám. - Diana az?
- Rémisztő így látni, Patty. - Ne aggódj, én jól vagyok.
Diana!
Itt a szíved csücske.
Örülök, hogy látlak!
Istenem, biztos fáradt vagy.
Istenem, de jó látni téged!
Igen, csodálatos.
Hadd nézzelek meg!
- Gyönyörű. - Remekül nézel ki.
Mikor utoljára találkoztunk,
Terry néni öt-hét, vagy kilenc kilóval nehezebb volt...
- Igen. - ...mint most.
Pontosan. Úgy 55 kiló lenne az ideális súlya.
- Eszel egyáltalán? - Persze, eszem.
- Nem tudom, eleget eszik-e. - Valószínűleg nem.
- Pedig jó étvágyad van. - Annyit eszem, mint te Pat.
Ez nem igaz.
- Készételeket esztek? - Igen, fagyasztott ételt veszünk.
Pedig most kellene leginkább, hogy valaki főzzön rátok,
hogy valaki kitakarítsa a házat, hogy...
hogy ne kelljen aggódnotok semmi miatt.
Ehelyett mind őrülten aggódunk azon, hogy mi lesz.
Volt egy álmom.
Azt álmodtam, hogy eladtuk a házat mindenestől,
- és szerintem ezt is kéne tennünk. - Nem megy.
- Ezeket a székeket semmiért nem adnám. - Jaj, Pat...
Nem hagyom itt ezeket a székeket.
Azt a két lámpát is visszük, az biztos.
- És nyilván a festményeket is. - Ezek a holmik...
Tele van ezekkel az egész ház.
Megtarthatod a holmidat, nem kell eladnod semmit,
de el kell költöznötök.
Át kell gondolnunk, hol szeretnétek élni.
Itt élnétek szívesen? Floridában? Tudom, hogy Kanadában nem.
Ott nem. Edmonton nem igazán hoz lázba.
- Nem tudom, miért, de nem. - Hát...
Sarasotát szerettem.
Floridát én is kedvelem. Gyönyörű. Jól érzem ott magam.
De most nem nekünk való hely.
Szép hely, és meleg. Zöld.
Én nem tudok vezetni, és te sem tudod, meddig bírod.
Végül ott ragadsz, és bámulhatsz egy golfpályát.
Meg egy patakocskát.
Egy patakocskát.
Az nem a mi helyünk.
Nem nekünk való.
Jó lenne, ha találnánk itt egy megfelelő helyet.
- St. Charlesban? - Igen.
Biztos vannak itt jó helyek, ahová beköltözhetnétek.
Nagyon drágák.
Igen, én...
Persze, de az is drága lesz, ha egyikőtök megbetegszik,
és fel kell vennetek egy ápolót egész napra.
- Akkor keresgéljünk itt! Mit gondolsz? - Rendben.
- Patty? - Igen, ezt kéne tennünk.
Fáj, amikor így felállsz?
Nem, most nem fáj.
Ma jól érzem magam, mert végre láthatlak.
- Terry néni, muszáj megoldást találnunk! - Igen, Edmontonba kéne mennünk.
Télen elutazhatunk valahová.
Drágám, nem hiszem, hogy ebben egyet tudnátok érteni.
Nézzük meg a helyet, amit mondtál!
- Mi is? Valami Del... - Delnor Glen.
- Ránézhetek ezen is, ha épp dolgod van. - Gyorsan elintézem.
A gyógyszered, Terry.
Edd meg az egészet!
- Rendben. - Muszáj!
- Pat, ha elmegyünk arra a helyre ma... - Igen?
...és azt mondják,
lenne egy helyük jövő hónaptól,
ami a tiétek lehet...
- meg tudnánk oldani. - Nem.
De, igen.
Igen. Ha elhatározzátok végre magatokat, menni fog.
- Így. - Csak szundítok egyet.
Üdvözlöm, Debbie. A nevem Diana Bolan, Kanadából jöttem látogatóba a nénikéimhez.
Érdekelne, hogy milyen ellátásokat kínál az önök intézménye,
illetve, hogy lehetséges lenne-e egy személyes látogatás ma vagy holnap,
amíg még St. Charlesban vagyok?
- Most hunyd le a szemed! Jó? - Jó.
Rendicsek.
Jól van.
Rendben. Nagyon köszönöm, Debbie.
- Köszönöm. - Viszlát!
- Elérted a tulajdonost? - Beszéltem a Delnor Glennel.
És...
ötezer dollár egy egy hálószobás.
Ötezer dollár havonta?
És 1500 dollár a második lakó.
- Összesen 6845 dollárra jön ki havonta. - Havonta?
Egy főre?
- Nem, kettőre. - Két főre.
Mennyi?
Majdnem 7000 dollár.
Az évi 84.
- 84 000 dollár? - Igen.
Ez nekem kissé drága.
Nem tudom. Talán jobb meghalni.
Vannak még más helyek, amiket felhívhatunk?
Nyugdíjas közösségek.
Lássuk, azt hittem, van itt valami...
Ez nem nyugdíjas...
Marlene mondta, hogy adott nektek egy rakás holmit.
Kidobtuk.
- Kidobtátok? - Igen.
- Nem, nem dobtuk ki. - Tényleg? Én azt hittem.
- Ez mikor volt? - Várj, drágám! Itt van.
Van itt bent valaki?
Várj egy kicsit!
Mit csinálsz, Terry? Az a szoba tele van, ne menj be!
Mire készülsz, Terry?
Megnézem még egyszer.
Terry, nincsenek ott. Esküszöm.
Ott már mindent átnéztünk. Nincs ott semmi.
- Meg akarom mutatni Dianának. - Ne, ne tedd!
- De igen. - Nem akarom.
Ne! Ne, semmiképpen.
De hisz ismersz születésem óta! Miért nem bízol bennem?
- De, bízom! - Már nem érdekel semmi,
- csak róla akarok gondoskodni. - Nyugalom!
Hogy nyugodjak meg?
Itt ülsz a pénzen, és azt mondod, nem telik az otthonra?
Ennek semmi értelme.
Terry néni most van veszélyben.
- Tudom. - És te is.
Fogalmam sincs, miért nem engeded, hogy segítsek,
- de tudnod kell, Pat... - Jesszus.
...és ezt nagyon őszintén mondom, hogy én soha, soha nem fogom hagyni,
hogy Terry néni veszélyben legyen. Már egy éve terveztem eljönni,
és te folyton lebeszéltél róla. Mégis eljöttem.
Negyvenöt kiló!
Neked pedig fáj a hátad...
és fogalmad sincs róla, mennyire szeretem Terry nénit!
Fogalmad sincs!
Én csak biztonságban akarom őt tudni!
Ez minden!
- De ez rengeteg pénz, Diane. - Ez minden.
Belefáradtam már a küzdelembe.
Nem hiszem el,
hogy úgy érzed, én...
hogy én bármit is titkolok előled. Nem titkolok semmit. Semmit.
Ezzel az utolsó mondattal mintha szíven döftél volna.
De én... Mit mondtam?
Te kérted Terryt, hogy ne mondjon nekem semmit!
- Mi? - „Ne mondj neki semmit, Terry!
Kérlek, ne mondj neki semmit!”
Ez nem igaz, mert Pat...
- Nem, nem. - Ez egy játszma.
De hisz úgyis tudod, nem, Diane?
- Ez... - Megmondtam Terry néninek,
hogy nem kell megmutatnia a holmiját, mégis megtette.
Megnéztem. Ő akarta, hogy lássam.
Én nem akartam látni, de ő azt mondta: „Ez az én holmim. Megmutatom.”
Van elég pénzetek, hogy arra a helyre költözzetek.
Bőven van rá pénzetek, a ház eladása nélkül is.
Több mint egymillió dollárotok van! Akkor mi a gond?
De miért mondtam volna ilyet? Nem értem, tényleg.
Én sem hiszem el, de tényleg ezt mondta, és sajnálja.
Hát nem hülyeség? Butaságokat beszélsz, Diane.
Diane, Pat szeret téged.
- Nem tudom, miért mondott ilyesmit. - Én sem.
- Nem tudom, mi a baja velem. - Csak az számít, hogy gondoskodjon rólad.
Diane, kérlek!
Nem hiszem el, hogy így érzel irántam, Diane.
- Az ég szerelmére... - Tudod, nekem mi a legfontosabb?
Csodálatos kapcsolat van köztetek.
Ahogy gondoskodsz róla, az elképesztő. És engem csakis ez érdekel.
Mindegy mit gondolsz rólam, míg mellette vagy...
Abbahagynád, kérlek?
Hagyd ezt abba! Szeretlek és fontos vagy.
- Csak vigyázz Terry nénire! - Figyelj! Hagyd abba ezt a hisztit...
Azért dühöngök, mert hallottalak tegnap éjjel.
A pokolba!
Tudod, hogy szeretlek.
Akkor miért titkolózol előttem? Miért nem hagyod,
hogy segítsek elrendezni a dolgokat?
Muszáj beengedned az életetekbe egy kicsit!
Csak egy egész kicsit. Hogy gondoskodhassak rólatok.
- Én beengedlek. - Ennyi.
- Fáj a fejed, Pat? - Nem.
A szívem fáj.
Szomorú vagyok.
- Hogy? - Azt mondtam, nagyon szomorú vagyok.
- Az evőeszközöket visszük. - Igen.
- Ez szép darab. - Kell a harang?
Igen, szeretem.
Az ezüstnemű megy vagy marad?
Gyönyörű, nem? Kíváncsi vagyok, mennyit ér.
- A könyvespolc megy. - Igen.
A komód is.
- Ezeket a képeket mind viszitek, igaz? - Igen.
Fel! Ügyes kislány.
- Mi legyen a labdával? - Mehet a szemétbe!
Nem dobom ki, hisz még vadonatúj!
AZ ALKALMI TURISTA
Száztíz könyvet dobtam ki.
AMERIKAI NŐI BASEBALL LIGA
Minden olyan piszkos.
Rendben.
Peoria Redwings.
- Hajlítsd be a térded! - Megy ez!
- Ezt vigyük? - Ne.
Vicces. Nézd meg ezeket a képeket!
Nők és meleg férfiak.
Ők a baseballos barátai.
Terry néni boldog lesz, ha látja ezeket a képeket.
Képek az utazásaikról, a barátaikról...
Nem is tudom, hogy ők itt kicsodák.
Ők itt.
Van egy másik családjuk is rajtunk kívül.
Egy másik életük.
- Ez csak egy rakás... - Te jó isten!
...egy rakás apróság.
Patty, várj!
Te jó ég! Voltam valaha ilyen napbarnított?
Hihetetlenül vékony voltam.
Lauren Bacallra hasonlítottál.
Istenem, imádtatok az ágyban fényképezkedni!
Istenem!
- Ezt nézzétek! - Itt Kubába utaztunk.
Ez Havanna.
Úton vagytok Kubába.
- A tavaszi edzésre. - Ott vagy, Terry.
Egy teáscsésze van a kezedben.
- Igen, ez Kubában volt. - Nem vicces?
Itt épp ledobod a sapkádat, hogy elkapj egy labdát.
Ezt sok elkapó nem tette meg.
Nagyon csinos voltál, drágám.
Ezek mintha levelek lennének.
Szent ég!
Ezt én írtam Terrynek. Istenem.
Ezek...? Tényleg te írtad Terrynek, Pat?
Te jó ég!
- Olvasd fel! - Elsírom magam.
A címe „Sose feledem ezt az éjjelt.”
„Nem volt több, mint séta a telihold éjjelén,
mégis minden volt, mert együtt voltunk, te és én.
Nem volt több, csak egy éj, a hétből egyetlen,
de mert velem voltál, szívem,
séta volt ez a mennyekben.
A Holdfény Útján kószáltunk, közben ritkán szólva,
nevettél, s engem szólítottál, boldogságot hozva valómba.
Kéz a kézben. Csak veled. Csak úgy repültek közös perceink.
Az éjjel emlékezetté lett. Már örökre miénk az éj, s emlékeink.”
Patty, ez gyönyörű.
- Gyönyörű. - Tudjátok, mit?
- Ezeknek egy könyvben lenne a helye. - Szerintem is.
Istenem, elég sok van, ugye?
Miért van mindnek letépve az alja?
Nem akartuk, hogy megtudják, ki írta.
Ha más kezébe kerülnének.
- Akkoriban... - Nagyon óvatosnak kellett lennünk.
Azt gondoltuk, ha történne velünk bármi,
a családjaink megtudnák, mi volt köztünk.
És akkor... Így van Pat, nem?
Ismertünk olyanokat, akiket kitagadott a család.
- Azt hitted, én is ezt teszem? - Igen.
- Valóban? - Félt.
- Nem tudhattuk. - Nem akart elveszíteni téged.
Óvatosnak kellett lennünk.
DELNOR GLEN IDŐSOTTHON
- Pat! - Oké.
Judy!
Remekül néz ki, nem? Rákfasírt hollandi mártással, egek!
Gyerünk, fordulj át!
Fordulj meg, kutyuska!
Még nedvesek.
Most már otthon érzem magam. Te is, Terry?
Igen. Napról-napra jobb.
Az asztalt beborítják a papírok és a kacatok, mintha otthon lennénk.
Kezdetben eléggé vonakodtunk.
Mi... még nem álltunk készen a beköltözésre.
Nagyon szerettük a házunkat,
ahol olyan boldog 21 évet töltöttünk el.
- Még nem álltunk készen elhagyni. - Kellett, hogy Diana kimondja:
„Aggódunk értetek. Muszáj megtennetek.”
Kellett a lökés, amit tőle kaptunk.
Törődött velünk. Azt akarta,
- hogy biztonságban éljünk, boldogan. - Igen.
Szerintem ez volt a leghelyesebb döntés.
Igen. Mintha a sors hozott volna ide.
Mindenkit kedvelünk itt.
Kíváncsiak.
Nem akarom megosztani senkivel ezeket a dolgokat.
- Nem tartom szükségesnek. - Nem.
Szia! Gyertek be!
Menj, add oda! Virágot hozott neked!
Köszönöm, drágám!
- Jackson! - Olyan szép!
- Gyertek be! - Meglátogatjuk a nénikéidet!
Hihetetlen, hogy megtesszük!
Hidd csak el!
Boldog szülinapot, meg mindent!
- Meg mindent, igen. - Meg mindent.
Jobb, ha elhiszed!
- Rendben, kezdjük! - Hát legyen!
Menjünk!
Sírj, ha akarsz!
Nem fogtok megfutamodni?
Nem.
Gyönyörű!
Tammy!
Oké, megvan. Basszus, látom!
Mi pedig hallunk téged.
Szeretnének köszönni.
Szia, Tammy!
Imádom a lufikat!
Szia, Tammy!
Hiányzol nekünk!
- Bárcsak itt lennél te is! - Igen.
Kedves barátok,
a menyasszonyok készen állnak, ezért kérlek, gyertek,
és ünnepeljétek velünk ezt a régóta esedékes, csodás eseményt!
Éppen itt volt az ideje.
Elsőként E. E. Cummings szavait idézném.
„Magammal hordom a szíved.
A szívemben él a szíved.
El sose hagy már.
Bárhova kell mennem, jössz velem, angyalom.
Nem érdekel a sors, hisz te vagy a sorsom, édes.
Jobb világ se kell, hisz nincs világ tenálad szebb.
Magammal hordom a szíved.
A szíved hordja e szív.”
Terry és Pat! Azért vagytok ma itt, a család és barátok gyűrűjében,
hogy összekössétek életeteket,
hogy szent, hivatalos és törvényes házassági kötelékben egyesüljetek.
Te, Emma Marie Henschel,
elfogadod-e ezt a nőt, Teresa Paz Donahue-t,
hites feleségedül?
Igen.
Fogadod-e, hogy szeretni és tisztelni fogod őt,
hogy megbecsülöd őt közös életetek során,
hogy szerető és megértő társa leszel mindvégig?
Fogadom.
Te, Teresa Paz Donahue,
elfogadod-e ezt a nőt, Emma Marie Henschelt, hites feleségedül?
Igen.
Fogadod-e, hogy szeretni és tisztelni fogod őt,
hogy megbecsülöd őt közös életetek során,
hogy szerető és megértő társa leszel mindvégig?
Fogadom.
Pat, fogd Terry gyűrűjét!
Húzd az ujjára, és mondd utánam: „Ezzel a gyűrűvel házastársammá fogadlak.”
Ezzel a gyűrűvel házastársammá fogadlak.
Terry, fogd Pat gyűrűjét,
húzd az ujjára, és mondd utánam:
„Ezzel a gyűrűvel házastársammá fogadlak.”
Ezzel a gyűrűvel házastársammá fogadlak.
Pat és Terry, fogadalmatokkal és az egymás ujjára húzott gyűrűkkel
törvényesítettétek a kapcsolatot,
ami szeretetben és hűségben köt össze titeket,
immár majdnem 70 esztendeje.
Ünnepeljük az utat, amit együtt jártatok be.
Örvendezünk, hogy többé nem kell egymást unokatestvéretekként bemutatni...
végre valahára.
Végre illethetitek egymást a szóval:
szeretett feleségem.
Megcsókolhatjátok a menyasszonyt.
Csodálatos nap ez a mai.
Szeretnénk megköszönni mindenkinek, hogy eljött.
Hű barátok voltatok annyi éven át.
Hála nektek, Terrynek és Patnek két családja lehetett.
Köszönjük, hogy eljöttetek.
- Gratulálunk nektek! - Köszönjük.
Egészségünkre!
A legjobbakat!
Igen.
- Jó itt látni. - Téged is.
Igen.
Lesz csók?
A neve Terry Pat.
Futballmeccsre megyünk.
A Cubs meccsére. Baseballmeccsre.
- Ők a másik családotok. - Igen.
Rosie nagyi...?
Százhat.
Terry néni felvett egy menedzsert...
IFJÚ HÁZASOK
Ma jobban nézel ki.
- Tényleg? - Igen.
Talán, mert ma piros inget vettem.
Sétálsz?
Járókerettel. Anélkül nem.
Akkor összeillő páros leszünk.
- Mindig is összeillő pár voltunk, Terry. - Igen.
Ez a hetvenedik évünk együtt, úgyhogy...
Vigyáznom kell majd rád, ha már tudsz járni.
Te mindig vigyázol rám, Terry.
Mindig vigyázol rám, drágám.
Gyönyörű kislány vagy.
Tessék.
Tessék, szívem.
- Szeretlek, Patty. - Én is szeretlek, drágám.
Meg fogsz gyógyulni.
Legyél jó kislány, és egyél rendesen!
- Egyél! - Jaj, Terry...
Megteszem, amit tudok, Terry.
De ha egyszer nem tudok enni, akkor nem tudok.
Figyelj, szívem, ne aggódj!
Tudod, hogy aggódom miattatok, szívem,
és szeretném, ha egészségesek és boldogok lennétek.
Tudom, hogy nehéz együtt élni az átkozott Parkinson-kórral.
Emlékszem, mikor mondtad, hogy az öregkor nem puhányoknak való.
De téged kemény fából faragtak, és tudom, hogy kitartasz,
de ha szükségetek van rám, csak hívjatok, rendben?
Úgy lesz.
Patty, ígérd meg, hogy felhívsz, ha szükségetek van rám ott!
Úgy lesz. Ígérem.
Jól van. Szeretlek. Sziasztok.
Szervusz!
A francba!
Átgondoltuk, megbeszéltük,
és arra jutottunk, hogy az a legjobb, ha visszamegyünk Kanadába.
Azt hiszem... Megvan!
Hát itt vagy! Szia, drágám.
- Szállj be! - Segítek, jó?
Még hogy szálljak be!
- Itt vagyok, Terry. - Oké.
Öleld meg!
Gyere ide!
Egy jóreggelt-puszit szeretnél?
- Nem, előbb... - Előbb leülök.
Helyes.
Indulnunk kéne.
Ezt pont te mondod?
- Szigorú vagy ma velem, igaz? - Így van.
Semmi baj. Akkor is szeretlek.
Ugyan, Terry néni! Légy kedvesebb a szerelmedhez!
- Még csókot sem kapok tőle. - Hogyhogy?
- Terry? - Mi van?
- Adnál nekem egy jóreggelt-puszit? - Még meggondolom.
Meggondolod?
Majd szólj, ha végeztél!
A kamerát nézem.
Ugyan, gyere! Adj egy csókot!
Oké, emberek! Indulunk.
- Indulunk? - Oké.
Ott a házunk, Terry.
- Igen. - Ó...
Huszonhat évig éltünk itt.
Huszonhat évig.
Igen.
Imádtuk. Nagyon szerettünk itt élni.
- Nem igaz, Terry? - De.
És most továbblépünk.
KANADAI HATÁR
Kanadában vagyunk!
Kanada.
EZ IGAZI SZERELEM
Jön a második bázis.
Becsúszás!
- Te akkoriban lázadónak számítottál. - Pontosan.
Mind lázadók voltunk, akik baseballoztunk a '40-es években.
- Egész életedben fütyültél a szabályokra. - Így van.
Ezért vagyok boldog.
Hát nem?
- Jó érzés volt lázadni? - Igen.
Kanadában vagy. Itt vagy!
- Igen. - Igen!
Akárhogy is, itthon vagytok, családi körben.
Örülök, hogy itt vagy.
Azt hiszem, jó döntést hoztunk, mert Terrynek, elsősorban Terrynek,
nagy szüksége volt a családjára.
Sikerült idehoznom őket.
Hálás vagyok, hogy végre itt vannak,
és kész vagyok megtenni bármit.
Örülök, hogy itt vannak. Hogy mindketten itt vannak.
Nem bánok semmit.
Végigcsinálnám újra.
A szerelem az szerelem, és ez a legfontosabb dolog.
PAT ÉS TERRY MÉG MAJDNEM KÉT ÉVIG ÉLTEK BOLDOGAN
A TOUCHMARK IDŐSOTTHONBAN, A KANADAI EDMONTONBAN.
TERRY DONAHUE 2019. MÁRCIUS 14-ÉN ELHUNYT.
PARTNERE, PAT HENSCHEL, AKIVEL 72 ÉVET TÖLTÖTTEK EGYÜTT, MA IS ÉL.
A feliratot fordította: Kisházi Viktória