"Tiden som er og tiden som var"
"er kanskje begge nærværende i tiden som kommer."
"Og tiden som kommer, er med i tiden som var."
"Hvis alle tider alltid er nærværende, er alle tider ugjenkallelige."
"Eller si at slutten går forut for begynnelsen."
"Slutten og begynnelsen var alltid der."
"Før begynnelsen og etter slutten er alltid alt... nå."
Det var T.S. Eliot og hans forståelse av Beethovens siste strykekvartetter.
I dag skal vi se på hva Eliot kan ha ment, -
- og vi begynner med Beethovens opus 131, -
- som visstnok var hans favoritt.
Det har sju satser, mens tidens standard var fire.
Og man har ikke lov til å stanse mellom hver sats.
Ingen pause, ingen stemming.
Beethoven forlangte at det skulle spilles attacca, uten pause.
Kanskje han prøvde å beskrive en sammenheng -
- mellom livets tilfeldigheter.
Han var døv og alene, og merket at slutten nærmet seg, -
- så han følte kanskje at det ikke var tid til å stanse og trekke pusten.
Når vi spiller så lenge uten pauser, -
- vil instrumentene våre nødvendigvis bli ustemte, alle på sin egen måte.
Det blir et rot. Hva skal vi gjøre?
Stoppe? Eller prøve å tilpasse oss hverandre frem til slutten, -
- selv om vi er ustemte?
Ikke vet jeg. La oss prøve å se.
Det var raskt.
Ok, vent litt...
Hongkong den andre og fjerde.
Shanghai den 13.
Jeg skal bare dobbeltsjekke med de andre først.
Får jeg utbringe en skål?
Jeg har savnet dere denne ferien før sesongstart.
Det har vært et vanskelig år, som dere vet.
Miriam skulle ha vært her i dag.
- Hun er alltid med oss, Peter. - Det har gått ett år og tre uker.
Men musikken, kvartetten og samholdet vårt har hjulpet meg gjennom det.
Jeg takker dere for det og løfter glasset for våre utrolige 25 år sammen.
Skål for Fugue!
- Alexandra er begeistret for timen din. - Når snakket du med henne?
- I ettermiddag. - Hun er virkelig god.
- Du kan være stolt. - Hun spiller sjelden for oss lenger.
Vi får håpe hun gjør det nå som hun er tilbake fra Curtis.
Men hun trenger spesiell instruksjon, skal hun spille førstefiolin.
Kunne du høre på henne, Daniel, og se hva du synes - oppmuntre henne?
- Jeg kan høre på henne, hvis du vil? - Ja, det hadde vært fint.
Er vi klare?
Kanskje det er denne sesongen vi skal spille Beethoven-syklusen utenat?
- Fascinerende idé. - Det er bare en gimmick.
Å spille uten alle markeringene, -
- vil være spennende og en sjanse vel verdt å ta.
Spiller vi hasard nå, Robert?
Markeringene representerer lag på lag av tanker.
Jeg tror jeg er enig med Daniel.
Tvilen kommer de konservative til gode.
- Vibratoene stemmer ikke. - Jeg er visst på ferie ennå.
Én gang til fra toppen.
La oss ta det fra Juliette.
Jeg beklager, jeg er litt ukonsentrert.
- Det er celloen. - Beklager.
Jeg er litt utenfor og trenger et par dager for å få taket på det igjen.
Vi lager en ny avtale. Neste tirsdag.
- Alt i orden, Peter? - Ja visst. Det føles bare merkelig.
Kan du strekke ut armene slik?
Fint. Knyt høyre hånd og åpne den.
Knyt venstre hånd og åpne den. Og med tempo. Åpne, lukke...
Fint.
Reis deg opp.
Gå bort til døren og tilbake igjen.
På en helt naturlig måte.
Ok.
Jeg tror vi skal ta en blodprøve og en MR-skanning.
La oss treffes igjen om én uke, når resultatene foreligger.
MR? Er det noe jeg bør vite?
La oss ta prøvene først.
Du kan fortelle meg hva du tror, selv om du ikke er sikker.
Det går bra. Vi har kjent hverandre lenge.
Ikke sant?
Ut fra den undersøkelsen vi gjorde nå -
- og de plagene du har beskrevet, så mener jeg -
- at du viser de første symptomene på Parkinsons.
Nei.
Kan du si det ut fra det vi nettopp gjorde?
Ja, det kan jeg.
Men la oss først ta en blodprøve og en MR -
- for å avskrive andre eventuelle alvorlige ting.
Jøss!
Kjenn den lukten...
Nå må du våkne.
Du vil ikke angre.
Skal jeg si det på gebrokkent fransk?
Vær så snill, jeg er ikke...
Vær så snill, Robert.
Jeg er ikke i humør til det.
Ok, det går i adagio, ikke sant?
Saktere.
Buen går inn til strengen og ut. Kjenn motstanden, og så slipper du opp.
- Det er det jeg prøver å gjøre. - Men uten hensikt.
Fugen er en enorm, følelsesmessig svulmende bølge. Det hører jeg ikke.
Fargen må være mørk, hele tiden. Prøv igjen.
Vibrato. Fra den første noten.
- Det er en bønn, Alexandra. - Kan du la meg spille én takt?
- Jeg tror ikke du er moden for dette. - Alle i klassen likte det jeg spilte.
- Peter også. - Hvorfor åpner han med en sakte fuge?
- Beethoven, altså? - Jeg vet ikke.
Hvis du absolutt vil spille 131 før du er moden, -
- så les i det minste biografien hans først.
Prøv å forstå psyken hans.
Vet du at han ble vekket midt på natten for å spille for farens fulle venner?
Tenk deg hvordan det preget ham.
Pilar!
Hei, Robert.
- Lenge siden sist. Hva har du bedrevet? - Jeg har øvet inn en ny forestilling.
Vi åpner på torsdag. Du må komme. Jeg setter deg på gjestelisten.
Jeg elsker Bartok-kvartetten som du anbefalte.
Femtesatsen er helt eksplosiv!
Vent litt. Du likte den?
Ja! Jeg kan lage en koreografi til den.
Det neste skrittet er en Shostakovich-syklus.
- Er du klar for det? - Ja.
Den ligger her. Du kan høre på den mens du løper.
- Hva spiller du på denne? - Annenfiolin.
- Jeg spiller alltid det. - Alltid?
Uten meg, ville de være en frustrert trio.
Det er ingen rangforskjell på annen og førstefiolin. Bare forskjellige roller.
Hvordan er de annerledes?
Noen ganger spiller jeg melodistemmen, andre ganger bassen.
Jeg er bindeleddet mellom førstefiolinen -
- og bratsjen og celloen -
- som strømmer rett under overflaten.
Jeg binder sammen det hele. Det er min oppgave.
Det høres viktig ut. Men får du aldri lyst til å spille solostemmen?
Jo... selvsagt.
Så? Hvorfor gjør du ikke noe med det?
Jeg hadde tenkt å gjøre noe med det... i fjor.
- Men det passet bare ikke. - Jeg kjenner den følelsen.
Moren min sier at det passer aldri, nettopp derfor passer det alltid.
- Moren din? - Gud velsigne henne.
Kom, så løper vi.
Jeg har snakket med doktor Nadir om plagene jeg har hatt i det siste.
Hun mener det kanskje er tidlige tegn på Parkinsons.
Parkinsons?
Hjernen min mangler dopamin som styrer bevegelsene.
- Gjør det vondt? - Slett ikke.
Og det fins medisiner som erstatter dopaminet.
Det kan forsinke utviklingen.
Det er da positivt?
Men det blir neppe aktuelt for meg å spille særlig mye lenger.
- Hva om medisinen virker? - Jeg må være realistisk.
Takle det, sette ord på det.
Doktoren sier jeg muligens får én sesong til, kanskje to.
Men jeg har bestemt meg for -
- at det er best for kvartetten å planlegge i god tid.
Nina Lee bør erstatte meg, hun er en fantastisk cellist som alle liker.
Er dere enige i det? Daniel?
Hun spiller med Gideon nå, ikke sant?
Jeg syns ikke vi skal snakke om dette nå.
Én ting til:
Hvis medisinen virker, og jeg spiller godt nok til den tiden, -
- ønsker jeg at sesongens åpningskonsert blir min avskjed.
Hvis dette ender med at vi tar opp en ny cellist, -
- hvis vi bestemmer oss for det...
...så blir det som en ny start, vi får ny karakter.
Hvis det skjer, -
- så vil jeg ikke fortsette å bare spille annenfiolin lenger.
Ja vel. Hva nøyaktig er det du kunne tenke deg, om jeg tør spørre?
At du og jeg alternerer på de to plassene.
Det behøver ikke fordeles likt, -
- men vi kan bestemme hvem som spiller førstefiolin for hvert stykke.
Dette er ikke sant!
Det var en veldig dårlig idé, Robert.
- Nei, det er ikke en dårlig idé. - Jo, det er det. Og timingen...
Den kunne ikke vært verre.
Peter sier at du bør få en ny fiolin.
Sa han det?
Begynn å se deg om etter en, så vil mor og jeg hjelpe deg.
Peter er helt utrolig.
Han avlyste undervisningstimen i morgen. Hvordan går det med ham?
Han tar det i grunnen utrolig bra. Jeg er mer bekymret for moren din.
Som om det er hun som har Parkinsons!
Ikke døm henne så hardt. Hun er ute av seg. Forstå det.
Ja, ja. Hvordan takler herr Perfeksjonist det?
Han hjelper Peter å finne en ny cellist.
Han eier ikke medfølelse.
Jo da, han sparer den bare til fiolinen sin.
- Tror jeg kutter ut timene med ham. - Hvorfor det?
Fordi han sendte meg hjem etter ti minutter med Beethovens biografi.
Jeg måtte forstå hans lidelser før jeg prøvde meg på opus 131.
Han kan ha rett i det.
Har Peter fortalt deg om Schuberts siste musikkønske?
Ja.
Han ønsket å høre Beethovens opus 131, -
- og de spilte den for ham fem dager før han døde.
Vet du hva jeg pleier?
Før vi spiller det stykket, tenker jeg meg at kvartetten -
- sitter rundt Schuberts dødsleie -
- og skal til å spille det siste musikkstykket han noensinne vil høre.
Bow Bridge.
Jeg tror ikke jeg har vært her siden første gangen jeg kom til landet.
- Årene på Juilliard, du... - Juilliard.
Husker du hvorfor vi valgte dette som møtested?
- Nei? - Darwin.
Du var så opptatt av Darwin. Alt dreide seg om naturlig utvelgelse.
Ting har ikke forandret seg stort i så henseende.
Gammern er syk, gammern er ute.
Noe nytt om medisinen?
Den har ikke hatt særlig virkning ennå, men det er litt tidlig å si.
Jeg håper den virker tidsnok til konserten.
Er han frisk nok til den tid, er han frisk nok til å spille hele sesongen.
- Kan du ikke respektere hans ønske? - Jeg tror ikke det er hans ønske.
Han er overveldet.
Tenk deg hvilken påkjenning dette har vært. Først Miriam, og nå dette.
- Vi må gi ham tid til å samle seg. - Hva gjør vi med Robert?
- Hva med Robert? - "Alternere plasser" -Robert.
- Det må du snakke med ham om. - Det vil neppe føre til noe.
Det vil forandre kvaliteten vår fullstendig.
Det vil en ny cellist også gjøre.
Ikke hvis det blir Nina. Det gikk fint da hun erstattet Peter i fjor.
Hun passer fint inn.
Kan du være så snill å snakke med ham?
Hvis Peter slutter, er det heller ikke sikkert at jeg fortsetter.
Greit.
Jeg snakker med Peter, du snakker med Robert.
Jeg hadde ikke ventet det, -
- men når alt kommer til alt, så elsker jeg å være på vår alder.
Det er skjønt å ikke måtte bevise noe overfor noen.
Det er herlig å bare gå på scenen, sette seg ned og spille musikk.
Vet du, i München under applausen etter konserten -
- hvisket Nina til meg: "Det var gøy!"
Kan du tenke deg Nina si det?
Du har virkelig vært en god lærer for henne, og det vil jeg takke deg for.
Gideon, jeg må be deg om en stor tjeneste.
Jeg gjør hva det skal være for deg.
Jeg legger opp som musiker, og jeg har valgt Nina som min etterfølger.
- Nina fra min trio? - Din Nina.
Hun passer perfekt.
Hun kjenner repertoaret, kvartetten liker henne, personlig og kunstnerisk.
Vi trenger henne.
Hvis hun er villig, selvsagt.
Det vil være en stor feil, Peter.
Ikke trekk deg tilbake!
Du kommer til å få et nytt oppsving, og det kan bli den beste tiden i ditt liv!
Og du kan da ikke be meg om å gi fra meg Nina!
Hun har blitt en naturlig del av trioen. Hun er uerstattelig.
Det er enklere å finne en erstatning for en pianotrio.
Jeg kan hjelpe deg å finne en passende cellist.
Slik jeg ser det, risikerer Fugue å gå til grunne uten Nina.
Så alvorlig er det.
Jeg forstår hva du sier, men det går ikke.
Jeg kan ikke gi slipp på henne.
Jeg skal først gi noen generelle prinsipper angående Parkinsons.
En av dem er at alt krymper.
Holdningen krymper.
Skrittene blir kortere, stemmen blir mindre, -
- selv håndskriften blir mindre. Alt trekker seg sammen.
Så vi må dytte de grensene utover og gjøre store bevegelser, -
- slik at det er vi som kontrollerer Parkinsons, og ikke omvendt.
Og for å oppnå det, bruker vi bevisst bevegelse.
La oss begynne med å strekke armene ut -
- og føre dem opp -
- og føre dem ned, og opp og ut.
Og så frem og ut til siden -
- og opp og ned. Bra.
Og frem og strekk ut til siden.
Og opp og ned...
- Pent. - Far ga meg et tips.
- Det må ha vært et bra et. - Ja! Du burde ta et tips fra ham selv.
Som hva da?
Han kunne lære deg å være litt mindre...
...drital.
Morsomt.
Jeg tror ærlig talt ikke du trenger min hjelp lenger.
- Jeg skal si det til Peter. - Kom igjen, jeg mente det ikke slik.
Jo, det gjorde du. Du tester hvor langt du kan gå. Det er greit.
"Hvor langt jeg kan gå"? Forklar det, er du snill?
Eller det er mer et desperat behov for oppmerksomhet.
Jeg vil foreslå at du fokuserer på musikken.
"Fokuserer på musikken"?
Er det alt?
Ja, det har sikkert gått opp for deg hvor mye arbeid som kreves -
- for å bli en god fiolinist, og du er usikker på om det er bryet verdt, -
- om du har talent nok og kan takle presset.
Alene med fiolinen i et lite studio hvor du gjør mikroskopiske fremskritt -
- hver dag i livet.
Derfor satte du sammen en kvartett.
Du trodde det ville løse alle problemer.
Men det betydde bare mer arbeid, og nå er du avhengig av tre andre mennesker.
Totalt avhengig av deres spillemåte, deres smak, -
- de drar konstant talentet ditt i tvil, de hører hver lille feil.
Og det sårer det lille egoet ditt dypt.
Stemmer ikke det?
Du er noe for deg selv, Alex.
Ja, veldig.
Ikke la det gå til spille.
Vi sees neste uke.
STRYKEKVARTETTEN FUGUE 25 ÅR ETTER
PETER MITCHELL DANNER NY KVARTETT
Jeg insisterte på at han skulle danne en kvartett, -
- men han ville absolutt gjøre solistkarriere.
Men den siste dagen i semesteret kom Daniel til meg og sa:
"Professor, nå vil jeg danne en kvartett, og du skal være cellisten."
Jeg tenkte at han måtte være sprø, jeg var 30 år eldre.
Og jeg forklarte ham at etter Hudson-kvartettens oppløsning, -
- der jeg spilte med Juliettes mor, så hadde jeg ikke lyst til å opptre mer.
Daniel ga seg ikke, og min kone sa: "Gjør det!"
Så jeg sa ja, forutsatt at Jules ville være med og spille bratsj.
Jeg ville ha valgt Juliette uansett.
Men det mest besynderlige, skjebnebestemte i dette, -
- er hvordan vi fant Robert. Si det du.
Jeg var på vei hjem fra Juilliard -
- idet Daniel stikker hodet ut på gangen og sier: "Robert!"
"Har du lyst til å spille en sats med oss, bare for å runde av kvelden?"
Jeg vurderte det egentlig ikke. Jeg var førsteårsstudent -
- på vei til NEC for å studere moderne komposisjon med Lampl.
Å spille annenfiolin i en kvartett...
Jeg var ikke sikker på om jeg var klar for det.
Men fra den første noten -
- så skjønte jeg det.
Jeg forsto denne...
...dynamikken i en kvartett -
- og hvor spesielt det var å være en del av en gruppe.
Og at det å være en del av en gruppe, handler om å bli til ett.
Jeg hadde ikke skjønt det før da. Jeg trodde at jeg var den ene, -
- og at det var mer spesielt enn å være en del.
Overfor meg sto denne utrolig vakre damen som spilte bratsj.
Hun spilte som om det sto om livet.
Hun tok pusten fra en.
Skjebnebestemt? Jeg vet ikke...
Robert? Kan du ikke droppe ideen om å alternere plasser?
- Hvorfor det? - Det setter kvartetten i fare.
- Hvorfor er det alltid sånn... - Daniel vil aldri akkompagnere deg.
- Vi akkompagnere da ikke hverandre. - Nei da, selvfølgelig ikke.
Men hvorfor gjør du et nummer av dette akkurat nå?
Jeg har aldri villet spille annenfiolin.
Jeg har aldri tatt det opp, fordi vi var gode.
Og jeg trivdes.
- Med harmonien i det. - Jeg er klar over det.
Men da Peter begynte å snakke om at han ville slutte...
Hva hvis han fortsetter?
Jeg har likevel lyst til å alternere.
Husker du i begynnelsen, da hver øving var -
- en oppdagelse.
Vi gledet oss til å dykke ned i det. Vi nøt å krangle om bagateller.
Vi gikk i strupen på hverandre over et buestrøk.
"Jeg mener det er opp." "Det er ned!" "Det er opp!"
Ja, det var skrekkelig.
Jeg savner det.
Jeg savner gløden.
Jeg savner det. Du aner ikke.
Daniel mener ikke at kvalitetene dine egner seg til å spille førstefiolin.
- Hva sa du? - Han tror ikke du vil være god nok.
Hvorfor støtter du ham i dette, og ikke meg?
Det er ikke sant.
Vi har alltid vært enige om å være upartiske i saker som denne.
Greit.
Hvis du skal være helt upartisk, tror du jeg vil være like god som Daniel?
Hva er din upartiske mening om dette?
Jeg syns du er en storartet fiolinist.
Første, annen... Det spiller ingen rolle for meg.
- Det gjør det for meg. - Dette handler ikke om deg eller meg.
Det handler om kvartetten.
Og jeg mener at du er -
- den beste annenfiolinisten som fins.
Det fins ingen bedre... til det.
- Kan du stoppe her? - Robert, vær så snill...
- Alle verdsetter arbeidet ditt. - Herregud.
Kan du stoppe her?
Når har du og Daniel snakket om dette?
Han ville treffes og snakke om hvordan vi kunne fortsette kvartetten.
Jeg hadde et møte med Gideon, og han sa nei.
- Du tilbød å finne en annen cellist? - Han elsker å jobbe med Nina.
Ja, så klart. Og seks cellister før henne.
- Over 40 år. - Jeg snakker med Nina i morgen.
Ikke ennå. Vent og se hva som skjer.
Kanskje du bør revurdere å trekke deg?
Hvis du snart er i stand til å spille igjen, -
- vil vi gjerne at du spiller med oss så lenge du kan.
Hva med "ingen kompromisser", "kvalitet fremfor alt"?
Finn en ny cellist og utvikle Fugue videre.
Unnskyld, men nå må jeg hvile meg litt.
Og så øve og øve og være klar for det vi gjør best.
Vi skal snart spille konsert.
Han har Parkinsons, Nina.
Han ville antakelig ikke at Gideon skulle vite det.
Det er ikke bra.
Hei.
Jeg har laget yndlingsfrokosten din.
Er du sulten? Det er du vel?
Jeg beklager det i går, det var galt av meg. Unnskyld.
- Jeg mente ikke å... - Vent litt... jeg stinker.
- Det går bra. - Jeg går på badet og tar en dusj.
Jeg kommer snart.
Hvor er fiolinen din? Jeg trenger harpiks, og jeg finner den ikke.
- Ligger den ikke på sofaen? - Nei. Og ikke på soverommet heller.
Faen!
- Jeg må ha glemt den i baren. - Hvilken bar? Jeg kan ringe dem.
Jeg gjør det, bare vent til jeg er ferdig. Faen.
Hei.
Tusen takk.
- Du ser trett ut. - Ja.
- Fikk du sove litt? - Bare et par timer.
Jeg fikk ikke blund på øynene. Jeg bare lå og tenkte på oss til solen sto opp.
Vi kan ikke gjøre dette.
Vi kan ikke...
Det skjedde noe veldig spesielt mellom oss to i går, Robert.
Du kan ikke benekte slikt, du er nødt til å leve det ut.
Jeg kan virkelig ikke.
Hei, Jules.
Dette er Pilar. Vi...
Husker du? Vi løper sammen. Hun er fan av Fugue.
Jeg skulle akkurat til å gå.
Du kan sitte her.
- Hun virker sympatisk. - Ja, det er hun.
Jeg syns du trekker dette med å alternere litt langt, er du ikke enig?
Jeg er lei for det.
Jeg er så lei for det. Det var et engangstilfelle.
Jeg... gjorde det nettopp slutt.
Du skjelte meg ut i går. Du var rasende -
- fordi jeg hadde snakket med Daniel om å sikre fremtiden, vår fremtid.
Du sa at jeg ikke var god nok!
Og det ville du fortelle meg ved å knulle et annet kvinnfolk?
- Første- eller annenfiolin... - Det er livet mitt.
- Det er noe ego-sludder! - Det betyr alt!
Det blåser jeg i!
Jeg elsker deg.
Jeg elsker deg mer enn alt i verden.
Det må du vite.
Jeg gjorde en dum tabbe. Faen, som jeg dreit meg ut.
Men jeg ber deg om å tilgi meg.
Jeg kommer sent hjem. Sørg for å fjerne tingene dine før midnatt.
- Jules, vær så snill. - Flytt tingene dine ut av huset.
Dette er Daniel, legg igjen en beskjed.
Daniel, jeg har gode nyheter!
Gideon ringte. Han har ombestemt seg. Jeg har snakket med Nina, hun er med.
Jeg ringer deg senere.
Gode nyheter. Nina vil spille med oss.
Peter...
Hva er i veien? Er du lei deg for noe?
Jeg kan ikke forestille meg...
Jeg kan ikke forestille meg å spille i kvartetten uten deg.
På turné uten deg, spille uten deg ved min side...
Jeg er ikke sikker på om jeg klarer det, eller om jeg vil det.
Ikke si sånt, er du snill.
Da moren din døde, skulle jeg aldri ha latt kvartetten bli oppløst.
Jeg skulle ha kjempet for at vi holdt sammen, tross sorgen.
I stedet for å være svak og redd og lat.
Ikke gjør den bommerten.
Vær tapper. Jeg har fått én sjanse til. Det er det ikke alle som får.
Takk for at jeg fikk bli med på denne turen.
Jeg elsker dette området.
Skal jeg si deg hva som gjør Fugue til en så flott kvartett?
For det første har de deg, -
- som bergtar publikum med din enorme presisjon.
De følger deg, som en kobra følger en slangetemmer.
Og så... har dere faren min, -
- som tilføyer farge og struktur og rytme.
Han forsterker deg og løfter deg opp, men han vil aldri overdøve deg.
Hos mange kvartetter som har en dyktig førstefiolinist, -
- er det kvaliteten på annenfiolinisten som gjør at kvartetten utmerker seg.
- Og faren din er enorm. - Og så er det moren min.
Hun tilføyer en dybde som ingen av dere kan klare.
Hun får deg til å ville gråte uten at du forstår hvorfor.
Er det stemmen til en såret sjel?
Hennes overlevelsesevner gjorde at hun klarte å tjene tre herrer på samme tid.
Den hun elsker, -
- den hun spiller sammen med, -
- og den hun attrår.
Det var lenge siden, Alex. Før foreldrene dine kom sammen.
Ja, sikkert.
Samme det!
For å fullende det perfekte kvadratet har du den snille mannen på cello.
Portene er sikret, følelsene er velkomne.
Vi kan alle sette oss ned og la oss rive med.
- Det er den ideelle kvartetten. - Bravo.
Hva skal du gjøre nå som Peter trekker seg, og alt bråket mellom mor og far?
Hva er det med moren og faren din?
Robert? Hei.
- Jeg har hentet Gallianoen til deg. - Flott.
Prøv den. Vi har litt tid før auksjonen begynner.
- Hei, Jules. - Beklager at jeg er sen.
Hei. Brenda Franklin. Gleder meg.
Jeg er snart tilbake.
Perfekt timing.
- Vil du prøve den? - Nei, gjør det du.
Det lave registeret har en fin dybde.
Varm klang. God respons.
- Snekka... - Jeg forstår at Alexandra vil ha den.
Kroppen er i perfekt stand.
- Du vil ikke prøve? - Nei takk. Vi bør by på den.
- Kan vi snakke nå? - Vi er her for å kjøpe fiolin, Robert.
- Kan vi snakke om det? - Vi har snakket om det.
Nei, det har vi ikke, og jeg tror at det er et problem.
Vi har levd et intenst liv sammen i nesten 25 år.
Jeg syns det fortjener å bli diskutert litt mer.
Vi bor sammen og spiller sammen.
Vi visste vel begge at det å leve og spille sammen ikke kom til å bli lett.
Det var spennende i begynnelsen, og det har gått litt opp og ned.
Men alt i alt syns jeg at vi har hatt et godt ekteskap.
Så jeg kan ikke tro at en utvilsomt forferdelig natt skal ødelegge alt det.
Jeg har alltid elsket deg.
Men jeg har mistenkt at du følte at du ble tvunget.
At du giftet deg fordi du ble gravid.
Du har alltid vært litt fraværende, på en måte.
Jeg har akseptert det, men alltid håpet at du en dag ville nærme deg meg mer.
Jeg skrinla drømmene om å komponere og spille annen musikk.
Og det gjorde jeg med glede for at vi kunne være sammen.
For at vi kunne spille og få et barn.
Elsker du meg egentlig, eller er jeg bare praktisk å ha?
En god far, en god mann, en god annenfiolinist.
- Er den ikke flott? - Jo, den er... perfekt.
- Vi kommer til å by på den. - Bra. Lykke til.
Vi begynner nå.
Dette er bra saker, skjønner du.
Ikke dårlig, ikke dårlig.
Hva med denne her?
Han klipper det ikke av hesten, han importerer det fra hele verden.
- Det er fra Sibir, ikke sant? - Stemmer.
Jeg bunter sammen noen prøver, -
- og det du ikke bruker, kan du bare returnere.
Takk, Jack.
"Det er fra Sibir, ikke sant?"
Hva handlet det om?
Du kan ikke bruke allslags hår til en bue.
Den minste lille forskjell kan endre klangen fullstendig.
- Hva er det? - Du er besatt.
Du er besatt.
Jeg antar det. Fryser du?
Hvorfor valgte du ikke å gjøre solokarriere?
Jeg ville ikke kjøpslå med dem.
En solist øver med orkesteret kanskje tre-fire ganger -
- og fremfører stykket én eller to ganger.
Og så er det videre til neste by, neste dirigent, neste orkester.
Kvartetten feiret sin konsert nummer 3000 forrige sesong.
Det får meg til å føle meg eldgammel, men...
Det er den eneste måten å finne meningsfulle tolkninger.
Da de største komponistene ville uttrykke sine mest dyptfølte tanker -
- og følelser, -
- grave dypt ned i sjelen, -
- så brukte de alltid kvartetten.
Hvis de var modige nok...
Hva er det du gjør?
Vi må hente prøvene.
En flott Galliano med bunn i heltre. Det er budt 14000 per telefon.
- Rekk opp hånden. - Hvor høyt skal vi gå?
- 15000. - Rekk opp hånden.
16000, takk for det, fra damen med den fine hatten.
Det er budt 16000.
- Rekk opp hånden. - Jeg beklager det i sted.
- 20000. - Det er budt 20000 fra midtgangen.
21000 fra damen bak i lokalet.
25000.
Det er budt 25000 igjen fra midtgangen.
25000. Får jeg 26000? 25000, ingen høyere?
25000, siste gang. Solgt til 25000.
Gratulerer, der tok du et kvalitets- instrument fra en ekte musiker.
Jules!
Vent litt, da, Jules.
Hva er det? Hva vil du, Robert?
Vil du jeg skal si at jeg alltid har elsket deg, -
- men at jeg ikke er i stand til å vise det på den måten du vil?
Sannheten er at jeg vet ikke om jeg elsker deg eller om jeg ikke gjør det.
Jeg vet faktisk ikke hva jeg føler.
Du må la meg være i fred.
Hvem er det?
- Daniel. - Hei.
Stig på.
Hva tenkte du på?
Sette ekteskapet ditt og kvartetten på spill for hva?
Et knull?
- Hva med deg? - Hva mener du?
Snoker rundt med Juliette bak ryggen på meg.
Prøver å sette kona mi opp mot meg.
Det er ingen som prøver å manipulere deg.
Noen måtte bare snakke deg til fornuft.
Jeg ser ting klarer nå enn på veldig lenge.
Å være på et sted hvor jeg ikke blir respektert, -
- det er det slutt med.
Du er en glimrende fiolinist.
Jeg elsker å jobbe med deg, men du kan bare ikke lede en kvartett.
- Du er ikke disiplinert nok. - Du tror du er bedre enn meg.
Du har det bare ikke i deg. Og det er greit.
- Du tror du er bedre enn meg. - Når har jeg sagt det?
Du tar feil.
Overdreven øvelse gjør deg ikke til en perfekt musiker.
Det suger faktisk livskraften ut av spillet.
Det blir stivt -
- og monotont -
- og selvforherligende -
- og ufarlig.
Gi deg, Robert. Ikke være så barnslig.
Ja, det er en tøff tid for deg, det er det for alle.
Hele gruppen følger den veien som du peiler ut.
Din spillemåte er kvartettens spillemåte, -
- og den er den samme om og om og om igjen.
Jeg har passert 40, vi har spilt siden tidlig i 20-årene.
Dit har du brakt oss.
Men nå som Nina er med oss, kan vi...
Det er dit du har brakt oss, dit vi har latt deg bringe oss.
Jeg har latt deg gjøre det. Det er en bjørnetjeneste.
Du vil ikke engang spille Beethoven uten noter.
Slipp lidenskapen din løs!
Hva er du redd for?
Vi er tre som dekker deg.
Slipp lidenskapen din løs.
Jøss.
"Folk forventer at gamle menn dør."
"De sørger ikke så mye over gamle menn."
"Gamle menn er annerledes."
"Folk ser på dem med undrende blikk."
"Folk ser på med rolige blikk."
"Men den gamle mannen vet når en gammel mann dør."
Kom opp!
Søren.
Det er moren min.
- Jeg tuller ikke. Hun kommer nå. - Dette er ikke morsomt.
- Moren din? - Ja.
Herregud, du må kle på deg.
- Hallo? - Hei, det er meg.
- Jeg henter sakene og kommer ned. - Jeg vil gjerne se leiligheten din.
Jeg er så sugen på kaffe, men har ikke noe her.
Vi går straks ut igjen, Alex.
Greit, kom opp da.
Nei, hun er på vei opp trappen. Du må gå ut av vinduet.
Jeg beklager, men det er eneste mulighet.
Kom deg ut!
Alexandra?
Hei. Unnskyld. Døren...
- Hvordan går det? - Fint.
Så fint.
- En liten innflytningsgave. - Jeg åpner den etterpå.
- Trives du med å bo her? - Ja, det er perfekt.
Jeg er kjempefornøyd.
Det minner meg om Soho for 20 år siden.
Jeg spiste middag med far på søndag.
Han fortalte vel hva som skjer mellom oss?
Han er dypt ulykkelig. Jeg forstår ikke hvorfor du piner ham?
- Sa han at jeg piner ham? - Nei.
Far ville aldri si et vondt ord om deg.
Men jeg kan bare ikke akseptere det far gjorde, Alexandra.
Blir han behandlet som en dørmatte, vil han se etter hva som er utenfor døren.
Du aner ingenting om vårt forhold.
- Jeg vet hva jeg ser. - Skal jeg si deg hva jeg ser?
Bilen til Daniel parkert ute på gaten...
Hva skulle han hjemme hos deg?
- Han underviser meg. - I fiolin, håper jeg.
Sengen din er uryddig.
- Jeg har ikke tenkt å lyve for deg. - Bra.
Daniel og jeg er forelsket.
Du er ikke forelsket. Det er bare tull.
- Du er sjalu. - Hvorfor er du så sint på meg?
Hva har jeg gjort som får deg til å snakke sånn til meg?
Har vi skjemt deg bort for mye?
Tror du det har vært så gøy for meg?
Å vokse opp med to musikere til foreldre -
- som var på turné sju måneder i året?
Og jeg måtte alltid komme i annen rekke etter fiolinen og bratsjen?
- Tror du det var særlig morsomt? - Du har alltid vært det viktigste.
Tullprat!
Det er bare tomme ord.
I så fall hadde dere turnert mindre og tenkt mer på hvordan jeg hadde det.
Ikke bare tenkt på den perfekte fingersettingen til en Haydn-kvartett.
Jeg har gjort så godt jeg kunne og prøvd å være en god mor.
Slik er livet til en musiker, vi øver -
- og vi opptrer.
Og heldigvis er det slik ditt liv blir også.
Det vil du erfare.
Nei, det vil jeg ikke. Jeg vil aldri oppdra et barn på den måten.
Jeg er lei for det.
Hvis jeg var deg i den situasjonen...
...så ville jeg tatt abort.
Hvordan kan du være så fæl?
Jeg satte alt på spill for å få deg.
Forstår du det?
- Aner du hvordan det føles? - Ja.
- Nei. - Jo!
Jeg vet hva det vil si -
- å vokse opp uten en jævla mor!
Å, herregud.
Det er sekstendedelsnoter, Steve! Slutt å melke dem!
Vær uenige, men hold en hyggelig tone.
Og prøv å ikke henge dere opp i feil.
Da jeg var på deres alder, møtte jeg den store Pablo Casals.
Jeg var så nervøs at jeg knapt kunne snakke.
Så i stedet for å prate, ba han meg om å spille.
Han ville høre preludiumet til Bachs suite nr. 4.
Jeg samlet meg, trakk pusten dypt inn og begynte å spille.
Det var det verste jeg noensinne hadde spilt.
Jeg spilte veldig dårlig, og da jeg var halvveis, stoppet jeg.
"Bravo!" sa han, "Det var fint."
Så ba han meg spille allemanden.
"Nå har jeg en ny sjanse", tenkte jeg.
Jeg har aldri spilt verre.
"Fantastisk! Praktfullt!" roste han.
Men da jeg gikk hjem den kvelden, var jeg forferdelig nedtrykt.
Og det som virkelig plaget meg, var ikke spillet mitt, men Casals.
Falskheten hans.
Vi møttes flere år senere i Paris.
Da var jeg blitt profesjonell, og vi spilte sammen.
Vi ble kjent med hverandre, og en kveld, over et glass vin, -
- sa jeg oppriktig hva jeg syntes -
- om tullpraten hans den gangen.
Da ble han sint, han slo helt om, trev celloen sin og sa: "Hør her."
Og så spilte han denne frasen.
"Var det ikke det du spilte? Med sånt anslag? Jo."
"Det var nytt for meg. Det var bra."
"Og angrep du ikke denne passasjen med et oppstrøk sånn?"
Casals vektla det som var bra, det som han likte.
Han oppmuntret.
Og overlot alt det andre til idiotene, hva det nå heter på spansk, -
- som dømmer etter antall feil.
"Jeg er takknemlig, og det må du også være, for bare én eneste frase," -
- "ett enestående øyeblikk."
- Jøss. - Ja, nemlig.
Pablo Casals. Mesteren.
Én gang til. Med følelse, takk. Følelse!
Hei, du har ringt Robert og Juliette.
Vi kan ikke ta telefonen nå, så legg igjen en beskjed etter pipetonen.
Jules, det er Robert. Medisinen virker. Det går bra foreløpig.
Jeg kan spille. Øving hos meg på tirsdag.
Jeg ringer Daniel. Ha det.
Ja. Dette er bra. Vi er på god vei.
Energi, trøkk.
Jeg får ikke bestemt meg for hvilke strøk jeg skal bruke.
Jeg likte det du gjorde nå. Hold på det.
Jeg syns hun skal velge selv.
Vi fortsetter.
Ja, la oss fortsette. Vi går videre.
Kan du kutte ut det der, Robert?
Hva er det som foregår? La meg få høre.
Vi har konsert på torsdag, la oss la personlige saker ligge.
Jeg tror det er best om du holder kjeft.
Kan du ta deg sammen, Robert?
Ta deg sammen selv, Daniel.
Kunne du ikke ha funnet en annens datter å gå til sengs med?
Hva?
Hva har du gjort?
Alex og jeg har et forhold.
Sånn er det, Robert.
Har du ligget med henne?
Vi er forelsket.
Jeg planla det ikke, men det skjedde.
Sett deg ned!
Hold opp! Ikke i mitt hus, vær så snill!
Det holder. Kom dere ut, alle sammen.
- Føles det bedre nå? - Vær så snill og gå.
- Hun er ikke din eiendom. - Jeg er din eiendom.
Vi er alle din jævla eiendom!
Ja, livet er et rot. For første gang på mange år elsker jeg noen.
- Denne gangen kaster jeg det ikke bort. - Hold opp, Daniel.
- Jeg er luta lei dere alle sammen. Ut! - Beklager.
Dere har ingen respekt for musikken eller hverandre.
Nå går jeg opp, og når jeg kommer ned igjen, skal dere ha gått.
Du skulle ha fortalt meg det.
Og det blir ingen konsert.
Dette er helt utrolig.
For 25 år siden, da du ba meg hjelpe deg med å danne en kvartett, -
- forstod jeg hva det innebar å være så mye eldre.
Jeg visste at jeg en dag måtte trekke meg.
Men jeg ante ikke at det skulle bli så vanskelig.
Å se kvartetten gå i oppløsning samtidig, det er...
Det kan ikke sammenlignes med noe. Det er et mareritt.
Det er et mareritt for meg også.
Du må gjøre slutt på dette forholdet med en gang.
Uansett hva det er eller hvilke planer du har med det, så gjør det slutt.
Nei.
Det kan jeg ikke.
Har ikke vårt samarbeid lært deg noe?
Fy, skam deg.
Når du ser på disse bildene, så er det som om de åpner seg.
Du kan gå inn i disse menneskene og bli kjent med dem.
De holder øye med deg, og lytter. Miriam følte -
- at man kunne utveksle tanker med dem.
Hun var særlig glad i dette.
Og hva sier Rembrandt til deg i dag?
"Jeg er sjefen, kongen over malere, jeg er veldig stor, og jeg vet det."
"Jeg begynner å bli gammel, men jeg er på høyden av min storhet."
Han stirrer ut fra skyggen med et sterkt blikk.
Han vet at han ser litt dum ut i gullkjolen sin, -
- men kroppen og sinnet hans -
- har ikke forrådt ham... ikke ennå.
- Inspirerende. - Min kropp og sinn er en annen sak.
Medisinene vil ikke virke særlig mye lenger.
Med tiden vil jeg begynne å engste meg og innbille meg ting, -
- og etter hvert blir jeg avhengig av hjelp til å kle på meg, spise og bade.
Jeg går og grubler på hvordan jeg kan unngå å bli en byrde.
Du blir aldri en byrde, Peter. Jeg vil ta meg av deg.
Du har kvartetten, og du må ta deg av Robert og Alexandra.
Jeg ber deg, hold kvartetten samlet.
Det vil gjøre meg lykkelig.
Jeg er født i byen New York i 1963.
Moren min, spilte i Hudson strykekvartett sammen med Peter.
Han var hennes nærmeste venn.
Da min mor døde, ble kvartetten oppløst.
Hun døde da jeg ble født.
Jeg studerte med Gil Breton til jeg var 16, -
- og da fikk Peter meg inn på Juilliard med stipend.
Så flyttet jeg hit og fikk bo hos ham og Miriam.
De ble heldigvis familien min.
Alt godt i livet mitt skjedde -
- som et resultat av deres enorme kjærlighet til meg.
Vi startet Fugue.
Så traff jeg Robert.
Og så fikk vi en datter, en liten jente, Alexandra.
Hun er nok den i familien med størst talent.
Det får dere selv snart erfare.
Jeg har vært på turné det meste av de årene. Det er en krevende...
Går det bra?
Åpne den.
Den er til deg.
Far sa den gikk for 25000.
Jeg kan ikke ta imot den.
Jo, jo. Den tilhører en venn som skylder meg en tjeneste.
Du kan bruke den så lenge du vil.
Og denne har jeg laget spesielt til deg. Prøv den.
Kan jeg få si noe til deg, Daniel?
Ja, greit.
Hva er det?
Du er en fantastisk mann.
Du er genial.
Jeg beundrer deg, -
- og du er drømmemannen for den som kan takle en som deg.
Men jeg tror ikke jeg kan være henne nå.
- Er det foreldrene dine? - Nei.
- Da er det faren din. - Nei.
Dette er min avgjørelse.
De skal ikke få ødelegge mellom oss.
Det er Fugue, Daniel.
Det er Fugue.
Fugue?
Vil du gjøre slutt på det vi har på grunnen av kvartetten? Det er galskap.
- Det ene utelukker ikke det andre. - Det vil det gjøre.
Jeg ville aldri kunne tilgi meg selv, og ikke du heller.
Slapp av nå, Alex.
Det kommer til å gå bra.
Jeg skal ta meg av dette. Jeg skal ta en alvorsprat med foreldrene dine.
Hvis de ikke aksepterer forholdet vårt, så vil jeg ikke spille med dem.
Forstår du det?
Vi danner en ny kvartett.
Du og jeg, Alex.
Og vi har Nina.
Det er slutt, Daniel. Jeg prøver å fortelle deg at det er over... nå.
For meg er det over.
Gå din vei.
Bare...
Gå din vei.
Daniel?
Det var det.
Mine damer og herrer, jeg måtte stoppe.
Mine venner spiller altfor fort, jeg klarer ikke å følge med.
Det er Beethovens skyld -
- som absolutt vil at vi skal spille opus 131 attacca, uten pause.
Jeg trenger en pause. Nina Lee...
En fantastisk cellist -
- og venn av Fugue.
Hun vil erstatte meg i resten av aftenens program, og forhåpentlig -
- mye lenger enn det. Ta plass, Nina.
Det har vært en stor glede for meg å spille for dere opp gjennom årene.
Sammen med Robert, Daniel og Juliette.
Tusen takk, tusen takk.
Og til Miriam, min kone som er der ute...
Jeg takker deg og savner deg, og jeg tenker på deg.
Vi sees.
Den syvende satsen.
Alle disse satsene henger sammen.
Man kan ikke ri de ville hestene i syvende, -
- uten å stige opp på dem i den sjette.
Så med deres overbærenhet, går vi et par takter tilbake. Takk.
Fire takter tilbake?
Norske tekster: Trine Borg