Downloaded from MY-SUBS.MX
Official MY-SUBS movies site: MY-SUBS.MX
Tässä elokuvassa mainittua Distillers-yritystä ei ole enää olemassa.
Brändin uusi omistaja Diageo ei ole vastuussa Distillersin käytöksestä.
PROLOGI
Jos ihmisiltä kysyttäisiin tänään,
mikä on pahin rauhan aikana ihmisten aiheuttama katastrofi,
he sanoisivat luultavasti Titanic.
Vuosi 1912, 1512 kuollutta. He voisivat sanoa Tšernobyl.
Pari sataa ihmistä kuoli siihen.
Hieman fiksummat saattaisivat sanoa:
"Se, kun Union Carbiden tehdas räjähti Bhopalissa.
Se aiheutti jopa 10 000 ihmisen kuoleman ja loukkaantumisen."
Talidomidi on kymmenen kertaa pahempi.
Talidomidikatastrofi tuhosi luultavasti yli 100 000 vauvaa -
ja vahingoitti miljoonaa aikuista,
mutta se ei silti tule ihmisten mieleen.
Kampanja talidomidikatastrofin uhrien puolesta -
oli merkittävä hetki brittijournalismissa.
Se tehtiin The Sunday Timesin päätoimittaja Harold Evansin toimesta.
TALIDOMIDI - TARINA, JOKA HILJENNETTIIN
Se johti suoraan lain muuttamiseen.
Istutaanko alas...
The Sunday Timesin ja talidomidin ongelma on tämä:
Meillä oli tiedot, että kompensaatio ei ollut riittävä.
Meillä oli enemmänkin kuin epäilys siitä,
että lääkkeen valmistaja ei ollut tarpeeksi huolellinen.
Mutta oikeuden halventamista koskevan lain takia -
näitä tarinoita talidomidista ei saatu julkaista.
1960-lukuun mennessä yhteiskunta oli paljon monimutkaisempi.
Yritykset olivat entistä voimakkaampia ja tungettelevampia -
niin hyvässä kuin pahassakin.
Kukaan ei tiennyt, kuinka monimutkainen...
Edes kansanedustajat eivät tienneet sitä.
Parlamentti oli aivan turha tutkintaelin.
Se oli erilainen kongressiin verrattuna.
Se oli sama kuin joku olisi ollut vankilan sellissä.
Brittilehdistö oli sellainen, että jos joku ojensi kätensä,
ne osuivat seiniin.
Herjausten, oikeuden halventamisen ja salassapitovelvollisuuslain seiniin.
Kun yritimme paljastaa talidomidilasten ongelmat,
eli ilman käsiä ja jalkoja syntyneiden lasten...
He eivät olleet saaneet mitään kompensaatiota tilastaan.
Miksei siitä syntynyt valtavaa maanlaajuista skandaalia?
Koska oikeuden halventamisen lain mukaan -
tapausta ei saanut kommentoida ennen oikeudenkäyntiä.
Tilanne oli sellainen. Miten kukaan pystyi hyväksymään sitä?
Kun miettii sen ajan The Sunday Timesia, hänen rohkeuttaan on ihailtava.
Hän omistautui asialle...
ENTINEN PÄÄTOIMITTAJA
...vaikka vastassa oli erittäin vaikeita lakiasioita.
Hän räjäytti auki joitain -
lakihaasteita, mistä kaikki journalistit hyötyvät nykyään.
DURHAMIN YLIOPISTO, ENGLANTI
Mielenkiintoni journalismia kohtaan alkoi, kun oli 12-vuotias.
Sota oli käynnissä. Isäni oli höyryjunankuljettaja.
Kahden vuoden välein meillä oli mahdollisuus mennä perhelomalle.
Menimme Rhylliin. Kävelimme rannalla.
Etäällä makoili ihmisiä.
Isäni pysähtyi, mikä ärsytti minua.
Hän alkoi puhua heille polvillaan.
He olivat Dunkirkin selviytyjiä.
Dunkirkin helvetistä -
ja Saksan sotakoneiston puristuksista saapuu BEF.
Tajusin vasta myöhemmin journalistina,
että hän toimi kuten reportterit. Hän kyseli kysymyksiä.
"Millaista siellä oli? Mitä tapahtui?
Millaiset varusteenne olivat?" Ja niin edelleen.
He kertoivat hänelle epätoivosta.
Heistä tuntui, että Royal Air Force oli pettänyt heidät.
Samoin ranskalaiset. Maginot-linja oli kuulemma naurettava.
Kun palasimme majataloon...
Emme asuneet hotelleissa vaan majataloissa.
Siellä oli Daily Mirrorin etusivu.
"Hemmetin mahtavaa."
Niin evakuoinnista sanottiin.
Ajattelin, että isäni kertoo aivan toisenlaista tarinaa.
Kuka puhuu totta?
Miettikää WTC-iskuja.
Ja mitä tapahtui, kun kansa ryntäsi olemaan isänmaallinen.
Brittiläiset ja amerikkalaiset -
tekivät jotain kamalaa, eli valtasivat Irakin.
Mikä on sanomalehden velvollisuus siinä tilanteessa?
Pitääkö se ihmisten taistelutahtoa yllä?
Vai pitääkö sen tehdä jotain vaikeampaa?
Pitääkö sen siis toimia yleisen mielipiteen vastaisesti -
ja etsiä totuutta?
Myös hänen näkyvin ja henkisesti vaikein kampanjansa -
pohjautui toiseen maailmansotaan.
Minä olen upseeri, joka johtaa tätä leiriä puolustavaa tykistörykmenttiä.
Upseerit ja miehet pitävät tätä tehtävää velvollisuutena, joka on suoritettava.
Yksikään meistä ei luultavasti unohda, mitä saksalaiset ovat tehneet täällä.
KUOLEMANLEIRIN JOHTAJAT TELOITETAAN
Saksalainen yritys Chemie Grünenthal oli valmistanut saippuaa ja parfyymeja.
Vuonna 1946 se alkoi vastata sodanjälkeiseen kysyntään -
antibioottien ja rauhoittavien saralla.
Viranomaiset pelkäsivät, että likaiset olosuhteet,
joissa ihmiset elivät, johtaisivat epidemioihin.
Rauhoittavat ja unilääkkeet olivat haluttuja -
hermoraunioisten ihmisten keskuudessa.
50-luvun puoliväliin mennessä Saksa oli rauhallisempi paikka.
Chemie Grünenthal sai kilpailijoita toisten lääkeyritysten muodossa.
Heidän lääkkeidensä kysyntä oli pudonnut normaalille tasolle.
He tarvitsivat myyntimenestyksen.
He uskoivat löytäneensä sen talidomidin muodossa.
Se oli riippuvaisuutta aiheuttava lääke.
Siihen aikaan barbituraatit olivat paljon hallitsevampia kuin nykyään.
Ihmiset käyttivät lääkkeitä aivan liikaa.
Lääkettä myytiin mainostamalla, ettei siitä voi saada yliannostusta.
Talidomidin tarjonnan keskittäminen raskaana oleville naisille -
alkoi siitä, että siihen aikaan uskottiin yleisesti,
että aamupahoinvointi oli psykosomaattista.
Olen kuullut tämän lääkeyrityksen myyntimiehiltä.
He uskoivat, että jos raskaana oleva nainen voi pahoin,
koska hän oli niin innoissaan raskaudestaan,
hänet piti rauhoittaa, jolloin hän ei enää voinut pahoin.
JOULU SAKSASSA
Joulupäivä 1956.
Saksan Stahlbergissä, nuori ja jännittynyt tuleva isä,
joka työskenteli kemistinä Chemie Grünenthalilla,
odotti uutisia synnytyslaitokselta.
Uutiset eivät olleet sellaisia, joita hän toivoi.
Hänen lapsellaan ei ollut korvia.
Hänen vaimonsa oli saanut näytteitä Chemien ihmelääkkeestä -
avuksi aamupahoinvointiin.
Sinä joulupäivänä syntyi maailman ensimmäinen talidomidilapsi.
Ei tajuttu, että ensimmäinen lääketestaaja synnytti epämuodostuneen lapsen.
Siispä Chemie jatkoi tuotteen markkinointia ympäri maailmaa.
Kourallinen maita, kuten USA, ei antanut sille myyntilupaa,
mutta useimmat hyväksyivät testitiedot tutkimatta sen enempää,
jolloin lääkettä pystyttiin määräämään.
1958 sitä alettiin käyttää Isossa-Britanniassa Distaval-nimellä.
Distavalin ja Conterganin aktiivinen ainesosa oli talidomidi.
En edes tiennyt käyttäneeni sitä.
Oloni oli huono viikon ajan.
Keskiviikkona suljettuani liikkeen...
POIKA - ÄITI
...päätin mennä lähistölle tapaamaan lääkäriäni.
Hän kertoi uudesta "ihmelääkkeestä". Hän käytti sanaa "ihme".
"Se on fantastista. Kaikki järjestyy."
Otin sen pienen paperinpalasen, mutten tajunnut, että se tappaisi minut.
Aloin voida pahoin heti alussa.
Kemisti sanoi: "Tiedätkö näistä tableteista?
Ne auttavat nukkumaan ja vähentävät pahoinvointia."
ÄITI - TYTÄR
Siispä otin niitä. Ne toimivat hyvin.
Ne tuntuivat todella hyviltä.
Menimme naimisiin Vickyn kanssa, kun hän oli 21 ja minä olin 22.
Vicky kertoi olevansa raskaana parin kuukauden päästä.
Olimme innoissamme.
Hän meni tapaamaan lääkäriään, joka sanoi hänen olevan aneeminen.
Siispä hän sai reseptin rautatabletteja ja toisia tabletteja varten.
Kyselin häneltä: "Tunnetko lapsen potkivan?"
Hän sanoi: "En potkivan, mutta painavan."
Vuosina 1959–1961 Isossa-Britanniassa syntyi arviolta 2 000 talidomidilasta.
Synnytykseni alkoi 7,10 lauantaiaamuna.
Aviomieheni työskenteli aina lauantaiaamuisin.
Sanoin hänelle: "Käyhän hakemassa kätilö."
Laitoin jalat sängylle, kätilö saapui ja sanoi: "Voi luoja."
Hän kääri hihansa ja sukelsi auttamaan riisumatta takkiaan.
Hän syntyi 7,50.
Aviomieheni tuli sisään ja sanoi itkien: "Olen pahoillani, rakas."
Äitini oli kätilö.
TAITEILIJA
Hän oli nähnyt kaikenlaista hoitajauransa aikana.
Hän sanoi hoitajille: "Missä poikani on?"
He sanoivat: "Olemme vieneet hänet pois."
Toinen hoitaja sanoi: "Et saa nähdä häntä."
Louise makasi siinä kehdossa.
Hän oli oikeastaan pelkkä torso.
Käsien ja jalkojen paikalla oli vain pienet kukkaset.
Parin tunnin päästä kokosin itseni ja palasin sairaalaan.
Vicky oli kauheassa kunnossa.
Huoneessa oli pappi.
Hän sanoi: "Selitän Vickylle, että se on Jumalan tahto."
Sanoin: "Mitä helvettiä sinä puhut?
Se ei ole Jumalan tahto. Se johtuu pillereistä. Häivy!"
Heitin hänet ulos.
Odotukset olivat alhaiset, kun synnyimme.
SOSIAALITYÖNTEKIJÄ
Selviytymiseemme ei uskottu.
Äidilleni kerrottiin, että eläisin ehkä kuusi viikkoa.
Kun synnyin, minua luultiin kuolleeksi,
joten minut laitettiin johonkin säiliöön äitini sängyn alle.
Minä kenties yskäisin, tai joku tönäisi laatikkoa tai jotain.
Sieltä kuului jotain liikettä, jolloin he tajusivat, että olen elossa.
Oli käynyt selväksi, että suuri osa vauvoista syntyi elossa,
mutta heidän ei annettu elää.
Lääkäri tuli luokseni ja sanoi, että poikani syntyi vammaisena.
Poikani kädet ja jalat olivat lyhyet.
Lääkärit ja kätilöt tukehduttivat epämuodostuneita lapsia -
tai heidät laitettiin kylmiöihin.
He toivoivat, että vauvat kuolisivat hiljaa kylmiöissä.
Hänen mielestään minun oli paras -
mennä kotiin, unohtaa lapsi ja hankkia heti seuraava.
Onneksi vanhempani olivat säästäneet tarpeeksi rahaa,
että äitini pystyi avaamaan pienen liikkeen säännöstelyn aikaan.
He säästivät rahaa, ja pääsin opiskelemaan tyttöjen yliopistoon.
Miten minä onnistuin siinä?
Tytöt opettelivat pikakirjoitusta ja konekirjoittamista.
Piti pystyä kirjoittamaan 120 sanaa minuutissa.
"Saanko työpaikan?"
Reputettuaan 11-Plus-kokeen Harryn tulevaisuus näytti rajoittuneelta.
Mutta hän jatkoi sisukkaasti eteenpäin,
ja hänestä tuli The Northern Echon nuorin päätoimittaja.
1961 minulle tarjottiin työpaikkaa The Northern Echosta -
joka oli suuri sanomalehti Darlingtonissa.
Sen levikki oli yli 100 000.
Sen päätoimittajana oli ollut yksi parhaista brittijournalisteista -
nimeltä W.T. Stead.
Itse asiassa istuin pöydän ääressä, jossa oli käsinkirjoitettu kirje,
jonka hän kirjoitti omistajille 1800-luvulla sanoen:
"Kiitos. Tämä on mahtava tilaisuus hyökätä paholaisen kimppuun."
Ei tähän. Anteeksi. Tuo tarina liittyy tuohon...
Hänestä kampanjat olivat oikea tapa edetä.
Hän osasi valita aiheet, joihin kannatti keskittyä,
ja hän alkoi kehittää tekniikoita, joista tuli hänen tavaramerkkinsä.
Kirjoitin tällaisen kappaleen The Sunday Timesiin.
Siinä luki, että Vancouver julkaisi kampanjan...
Ei, julkaisi ohjelman niin sanotulle papakokeelle.
Sillä löydetään kohdunkaulansyöpä ennen kuin siitä muodostuu syöpä.
Ajattelin, että miksei meillä ole sellaista?
Tapa oli tunnettu 1920-luvulta asti ja sitä käytettiin monessa muussa maassa.
Kuolleisuus alkoi pudota merkittävästi,
kun Amerikan syöpäyhdistys otti papakokeet käyttöön vuonna 1957.
Joka vuosi Isossa-Britanniassa kuoli 2 500 naista aivan turhaan.
Siispä aloitimme kampanjan.
Hän kirjoitti pääkirjoituksia, artikkeleita ja esitteitä.
Hän otti yhteyttä kansanedustajiin saadakseen valtion -
ottamaan ohjelman käyttöön Britanniassa.
Enoch Powell oli senhetkinen terveysministeri.
Paikallinen kansanedustaja Jeremy Braid nousi korokkeelle ja kysyi:
"Ministeri, The Northern Echon artikkelien valossa,
suostuuko ministeri aloittamaan ohjelman, jolla havaitaan kohdunkaulansyöpää?"
Herra Powell kirjoitti: "Ei."
Viikko toisensa jälkeen: "Ei."
Hän oli nerokas mutta tunteeton mies.
Kampanja jatkui viikosta toiseen.
Vihdoinkin Anthony Barberista tehtiin terveysministeri.
Hän sanoi: "Kyllä, aloitan pilottiohjelman."
The Northern Echon syöpäkampanja näytti,
miten sanomalehti saa valtaapitävät muuttamaan mielensä.
SYÖPÄTESTEJÄ NAISILLE: HENKILÖSTÖKOULUTUS
Vieläkin kymmenet tuhannet naiset ovat henkensä velkaa lehdistölle.
Harry huomasi, että vääryyksiä oli lukemattomia.
Vuonna 1949 Timothy Evansia (ei sukua), jonka mieli oli 10-vuotiaan tasolla,
syytettiin vaimonsa ja lapsensa murhasta.
Hän tunnusti poliisin painostuksen alla, vaikka häntä vastaan ei ollut todisteita.
Evans asui samassa talossa osoitteessa 10 Rillington Place -
John Reginald Haliday Christien kanssa.
Hän ei ollut väkivaltainen. Hän rakasti perhettään.
Mitä hän sanoi sinulle, kun kävit katsomassa häntä vankilassa?
Hän sanoi: "Mene Christien puheille. Vain hän voi auttaa.
Minä en koskenutkaan heihin. Christie teki sen."
Siihen aikaan Evansin oikeudenkäynti ei kiinnostanut kansaa,
mutta kolme vuotta hirttämisen jälkeen -
hänen oikeudenkäynnistään tuli merkittävä häiritsevällä tavalla.
Maaliskuussa 1953 kolmen kuristetun naisen ruumiit -
löydettiin tästä alkovista Christien keittiöstä.
Christie teloitettiin nopeasti, mutta tositarinaa ei paljastettu.
Christie oli sarjamurhaaja. Hän tappoi monta naista.
Hän sattui olemaan samassa talossa Evansin kanssa.
Evansin tuomiota alettiin kyseenalaistaa.
RAPORTTI: "TUOMIO OLI PÄTEVÄ."
Harry lähti tarinaan mukaan, kun liikemies otti häneen yhteyttä.
Herbert Wolf lähetti minulle artikkelin.
Luin artikkelin ja olin tosi järkyttynyt.
Menin tapaamaan sisäministeriä, joka allekirjoitti kuolemantuomion.
Sanoin: "Allekirjoititte kuolemantuomion."
Hän sanoi: "Niin tein. Kadun sitä. Hirtimme väärän miehen."
Sanoin: "Tälle on tehtävä jotain."
Hän sanoi: "Et voi vastustaa Whitehallin valtaa."
Siispä otin yhteyttä Herbert Wolfiin. Päätimme tehdä yhteistyötä.
Julkaisin pääkirjoituksen toisensa perään.
Käskin kirjoittaa artikkeleita aiemmista pieleen menneistä hirttämisistä,
kuolemantuomion historiasta ja Timothy Evansin elämästä.
The Echon kampanja kesti vuoden.
Lehden jokaisessa numerossa oli logo miehestä.
Tämä kampanja jatkui armottomasti pisteeseen,
jossa jopa henkilökunta alkoi epäillä sen onnistumista.
Sanomalehtikampanjaa täytyy usein pidentää.
Jäykkyyttä on nimittäin vaikea murtaa varsinkin byrokratian tapauksessa.
Sen lisäksi vaikutuksessa kestää aikansa.
Kuuluisa amerikkalainen toimittaja sanoi:
"Sinä hetkenä, kun lehtimies lopettaa kampanjansa,
muu kansa alkaa vasta huomata sen."
Sillä aikaa maassa alettiin olla yhä enemmän sitä mieltä,
että kuolemantuomion aika oli ohi.
EVANSIN MERKITYS
Vihdoin sisäministeriksi tuli Roy Jenkins,
joka teki suuria uudistuksia.
Hän ilmoitti, että hirttäminen laitettaisiin tutkintaan.
TIMOTHY EVANSIN TAPAUS
Se oli mallituomio, mutta se mahdollisti sen,
että Roy Jenkins pystyi tekemään armahduksen.
Me voitimme. Samaan aikaan kuolemantuomio poistettiin käytöstä.
En voi väittää, että me saimme sen aikaiseksi.
Monet kampanjoivat sitä vastaan, erityisesti Sydney Silverman.
Voimme kuitenkin sanoa,
että Herbert Wolf, Ludovic Kennedy, Michael Eddowes ja myös minä -
autoimme nopeuttamaan prosessia.
EVANSIN TUTKINTA
Vuoteen 1962 mennessä talidomidin aiheuttamat kauhut olivat selvät,
joten lääke oli kielletty kaikkialla maailmassa.
Talidomidin kaltaisten vaarallisten lääkkeiden jakelun estäminen -
on huolenaihe presidentille hänen uutistilaisuudessaan.
Hän kertoo, mitä valtio aikoo tehdä asialle.
Lähes 200 elintarvike- ja lääkeviraston työntekijää on työstänyt tätä.
Jokaista lääkäriä, sairaalaa ja hoitajaa on tiedotettu asiasta.
Jokainen tämän maan nainen on varmasti tietoinen siitä,
että heidän kannattaa tarkistaa lääkekaappinsa.
Lääkettä ei saa käyttää, vaan se pitää tuoda tuhottavaksi.
Toisin kuin Amerikan terveysviranomaiset,
Iso-Britannian terveysministeri Enoch Powell kieltäytyi tutkinnasta -
ja lääketestauskeskuksen perustamisesta.
Hän kieltäytyi varoittamasta jäljelle jääneiden lääkkeiden käytöstä,
koska hänestä se oli pelkkää kansan pelottelua.
Hän myös kieltäytyi lausunnosta jälkikäteen.
"Lehdistöä on turha sotkea tähän", hän sanoi.
Herra Enoch Powellia pyydettiin aloittamaan tutkimus,
jolla selvitettäisiin, miten oli mahdollista,
että terveydenhuoltojärjestelmän lääkäri -
määräsi pillereitä, joilla oli aivan kamalia vaikutuksia.
Herra Enoch Powell kieltäytyi.
Talidomidivanhemmat menivät tapaamaan saaden saman vastauksen -
häneltä ja virkamiehiltä.
Kaikki antoivat saman vastauksen.
He olivat omillaan.
Perheillä oli vain yksi vaihtoehto, koska Powell ei suostunut auttamaan.
He haastoivat valmistajat oikeuteen huolimattomuudesta.
Perheillä oli kuitenkin voimakas vastustaja.
Nykyrahassa yrityksen arvo olisi neljä miljardia puntaa.
Distillers Group tuotti monia kuuluisia merkkejä,
kuten esimerkiksi Johnnie Walker -viskiä ja Gordon's Giniä.
Sen puheenjohtaja Alexander MacDonald oli kivenkovassa maineessa.
Perheiden piti rahoittaa oikeudenkäyntinsä julkisilla varoilla.
Hallitus ei halunnut käyttää veronmaksajien rahoja -
oikeusjuttuun, jota heidän ei uskottu voittavan.
Jokainen sanomalehti sanoi samaa.
The Guardian, The Economist, The Times ja The Telegraph.
He sanoivat samaa kuin terveysministeriö. He siis sanoivat,
että tämä lääke testattiin sen ajan standardien mukaisesti,
kun kukaan ei ajatellut, että lääke voisi läpäistä istukan -
ja vaikuttaa sikiöön.
Perheitä edustavat asianajajat hyväksyivät sen.
Siispä perheitä edusti lakifirma,
joka oli sitä mieltä, ettei mitään oikeusjuttua pitäisi olla.
Huolimattomuudesta ei voi syyttää, jos sellaista ei ole tapahtunut,
koska ne olivat standarditestejä siihen aikaan.
Tietämättä talidomidin synkästä taustasta -
Harry kirjoitti jutun The Northern Echoon saadakseen sympatiaa lapsille.
Julkaisin valokuvat saadakseni sympatiaa lapsille,
mutta sympatian sijaan sainkin osakseni kritiikkiä.
Se oli lähes yhteinen julistus.
"Emme halua nähdä tällaisia valokuvia sanomalehdessämme."
"Älkää näyttäkö meille näitä pelottavia asioita."
Vaikka useimmat perheet luovuttivat Distillersin juristien takia,
62 perhettä toimitti haasteet.
Kun ne oli annettu,
lehdistö ei enää saanut painattaa faktoja eikä kommentoida asiaa.
Se tarkoitti, ettei mitään päätökseen vaikuttavaa julkaistu,
ennen kuin jokainen juttu oli hoidettu oikeussalissa.
Aina kun rikas yritys käyttäytyi huonosti, he joutuivat oikeuteen.
IHMISOIKEUSASIANAJAJA
Sitten annettiin "suukapulamääräys",
jolla laitettiin suukapula kaikelle kritiikille sillä verukkeella,
että asiaa käsiteltiin oikeudessa.
Kukaan ei saanut kommentoida osapuolia kriittisesti.
Distillers päätti vastata haasteisiin odottamalla kolme vuotta,
kunnes he sopivat jutun oikeuden ulkopuolella.
Vaikka he eivät myöntäneet virhettä, he maksoivat kompensaatiota.
Useimpien muiden uhrien perheet eivät tienneet mistään sovittelusta.
Tämä oli joko suunniteltua tai onnenkantamoinen.
Kun juttu oli sovittu, ja lehdistö sai taas raportoida,
kolmen vuoden valitusaika vahingoista oli jo mennyt umpeen.
Muiden perheiden vanhemmat olivat myöhästyneet,
joten he eivät voineet haastaa oikeuteen.
David Mason oli yksi näistä vanhemmista.
David Mason, West Endin taidekauppias.
Hän rakensi yrityksensä tyhjästä tienatessaan kolme puntaa viikossa.
Neljän lapsen isä. Yksi lapsista oli ensimmäisiä talidomidilapsista.
Hän lähti vastustamaan yksin Distillersin miljoonayrityksen mahtia.
Muistan ajatelleeni, että siihenkään aikaan ei haluttu mennä oikeuteen.
Halusin saada Distillersin vastaamaan -
kaikista niistä epämuodostumista, jotka he olivat aiheuttaneet.
Minulle ei ollut kerrottu kokonaismäärää, mutta tiesin, että muitakin lapsia oli.
Muitakin uhreja oli. Kaikki alkoi siitä.
Se oli myös uusi alku Harry Evansille.
Tämän pohjoisen sanomalehden toimittajan kampanjat,
erityisesti koskien kohdunkaulasyöpää,
olivat saaneet The Sunday Timesin päätoimittaja Denis Hamiltonin huomion.
Hän etsi itselleen seuraajaa.
20 vuotta hänen ensimmäisistä päivistään Ashton-under-Lyne Reporterissa,
11-Plus-kokeen reputtanut poika -
sai tarjouksen päätoimittajan paikasta hyvin arvostetusta lehdestä.
Harry Evansin Sunday Times oli tavallaan kulta-aikaa,
muttei pelkästään pääkirjoitusten puolesta vaan myös omistuksen puolesta.
Hänen pomonsa oli lordi Thomson, yksi viimeisistä lehdistöparoneista.
Suurin osa ajastani The Sunday Timesissa kului tutkivan journalismin parissa.
Se on hemmetin vaikeaa työtä.
TÄMÄN PÄIVÄN MARSSI: KUINKA PITKÄLLE SE PÄÄSEE?
CROSSMANIN PÄIVÄKIRJAT
Hänelle työskentely oli hauskaa.
Jokainen päivä tuntui seikkailulta, kun menin The Sunday Timesiin.
Mietin, mitä tekisimme taas.
Tiesin, että se olisi jotain nerokasta, ja se saisi ihmiset,
jotka avasivat The Sunday Timesin sunnuntaiaamuna, sanomaan "vau".
The Sunday Timesissa toimi tutkivien journalistien tiimi nimeltä INSIGHT.
Harry ymmärsi, että on tärkeää,
että journalistitiimit työskentelevät vaikeiden pitkäaikaisprojektien parissa.
Uutisia...
Olisi ollut todella vaikeaa luoda...
On vaikea kuvitella sellaista yhdenkään toisen päätoimittajan kanssa,
vaikka monet ovatkin yrittäneet sitä.
Jo toisena kuukautenaan päätoimittajana -
Evans määräsi uuden INSIGHT-tiiminsä tekemään 8 kuukautta kestävää tutkimusta.
Sitä vastustettiin kovasti.
Vuonna 1951 brittien tiedustelupalvelu oli hädissään siitä,
miten Neuvostoliitto vaikutti olevan askeleen edellä -
brittien ja amerikkalaisten yhteistä ydinaseohjelmaa.
Kaksi diplomaattia Washingtonissa, Guy Burgess ja Donald Maclean,
pakenivat Moskovaan ennen kuin heitä voitiin kuulustella.
Kuka vihjasi heille siitä?
Voisiko Kim Philby olla kolmas mies?
Jos kolmas mies oli olemassa, olitko sinä se kolmas mies?
Ei, en ollut.
The Sunday Times otti jutun hoitaakseen,
koska joku oli kertonut päätoimittaja Harold Evansille,
että Philby oli paljon tärkeämpi kuin kukaan oli olettanut.
Hän jää historiaan merkittävimpänä vakoojana koko vakoilun historiassa.
Hänestä oli tulossa brittien tiedustelupalvelun johtaja.
Puheenjohtaja Denis Hamilton soitti ja sanoi:
"Kannattaa olla huomenna alahuoneella,
sillä ulkoministeri julistaa, että olet petturi."
Emme ole julkaisseet mitään, mikä ei ole jo venäläisten tiedossa.
Hallitus ei halunnut, että kerromme tarinan,
koska se oli niin kamalan iso sotku.
Sitä hoidettiin osaamattomasti -
kaverisuhteilla.
Muistan, kun tiedustelujohtaja saapui huoneeseeni ollessani pääministeri.
Hän sanoi: "Sain sen tyypin. Olen jahdannut häntä jo 18 kuukautta."
Näytin masentuneelta, ja hän kysyi: "Ettekö ole tyytyväinen?"
Sanoin: "En lainkaan."
Hän sanoi: "Tämä on mahtavaa. Saimme hänet kiinni."
Sanoin: "Kyllä, mutta kun kettu ammutaan,
sitä ei roikoteta kettukoiramestarin edessä.
Tästä syntyy tutkimus.
Sinulle kerrotaan, että virasto on läpimätä.
Radcliffe pitää ottaa valiokuntaan. Alahuoneessa käydään väittely.
Hallitus varmaankin kaatuu...
Niin ei voi tehdä ja toivoa, että kaikki järjestyy kaikessa hiljaisuudessa.
PHILBY: VAKOILIN VENÄJÄN PUOLESTA VUODESTA 1933
Harry Evans oli The Sunday Timesin päätoimittaja -
maassa, jossa oli salassapitovelvollisuuslaki.
Se oli vastakohta julkisuuslaillemme.
Salailu oli perusoletus -
Isossa-Britanniassa -
avoimuuden sijaan,
jolloin hallituksen piti selitellä, miksi asioita salaillaan.
Hänellä oli vastassaan todella vihamielinen ilmapiiri,
joka olisi voinut asettaa hänet ja hänen reportterinsa syytteeseen.
PUNAISELLA TORILLA - BRITTIHISTORIAN SUURIN VAKOOJA
The Northern Echossa oli todella hyvä henkilöstö.
Se ei ollut mitään verrattuna The Sunday Timesiin,
koska siellä oli enemmän henkilökuntaa, ja he olivat kokeneempia.
Siispä sanoin: "Tarkkaillaan talidomidilapsia."
Vaikka oli raportoitu, että Distillers ja 62 perhettä sopivat juttunsa,
lehdistö ei saanut raportoida sopimuksesta mitään,
koska osapuolet neuvottelivat yhä kompensaation suuruudesta.
Lopulta sovittiin Distillersin toimesta,
että jos vanhemmat peruisivat huolimattomuussyytteen,
he saisivat 40 prosenttia siitä, mitä täysi sovittelusumma olisi.
He siis menisivät tuomarin eteen...
Tämä tarina sen kuin pahenee.
Siispä he menevät tuomarin eteen päättääkseen, mikä on täysi summa.
He tiesivät saavansa siitä vain 40 prosenttia.
Aivan kamalan riittämätöntä.
Hän uskoi, ettei hän voinut auttaa.
Sitten ilmiantaja otti yhteyttä The Sunday Timesiin -
ja antoi heille 10 000 Distillersin sisäistä asiakirjaa.
Asiakirjat paljastivat -
lääkkeen häikäilemättömän markkinointikampanjan.
Ne eivät kuitenkaan paljastaneet,
miten katastrofi pääsi tapahtumaan.
Heitä oli varoitettu sen vaaroista viisi kuukautta ennen sen takaisinvetoa.
Niiden viiden kuukauden aikana suurin osa uhreista pantiin alulle.
Asiakirjoja ei voitu julkaista,
koska ne vaikuttivat suoraan meneillä olevaan oikeusjuttuun.
Mutta The Sunday Timesin saamissa toisissa asiakirjoissa -
oli enemmän potentiaalia.
The Sunday Timesin huone oli täynnä arkistokaappeja,
joissa oli käännettäviä saksalaisia asiakirjoja.
Toiset asiakirjat olivat sisäisiä Chemie Grünenthalin asiakirjoja,
jotka liittyivät saksalaiseen oikeusjuttuun.
Se oli suurin oikeusjuttu sitten Nürnbergin.
Asiakirjoista tuli esiin "rikastu nopeasti" -mentaliteetti.
Lääkkeen turvallisuus oli ollut suurin myyntivaltti.
Contergania annettiin 370 testihenkilölle, joista 160 oli imettäviä äitejä.
Testien perusteella tehdyn raportin mukaan -
sivuvaikutuksia ei todettu äideissä eikä vauvoissa.
He väittivät ovelasti, että vauvat olivat yhä kohdussa,
kun äidit käyttivät lääkettä.
Se ei ollut totta.
Se aiheutti ensimmäisen kriisimme.
Voisimmeko julkaista tarinan siitä,
miten saksalainen yritys markkinoi lääkettä ilman kunnon testejä?
Vaikuttiko se brittiläiseen juttuun?
Jos julkaisisimme saksalaisen tarinan, olisiko se oikeuden halventamista?
Asianajajat tutkivat jokaista sanaa pitäen mielessä,
että lain rikkomisen johdosta Harry saattaisi päätyä vankilaan.
Valmistuimme julkaisemaan saksalaisen jutun,
ja Godfrey Hodgson teki fantastisen, pelottavan artikkelin,
jonka laitoin etusivulle "Katsaus"-osioon.
Viisi sivua, joissa yhdellä oli kuva saksalaisesta lääkäristä,
joka oli ollut tekemisissä natsien kanssa.
Istuskelin kyyryssä -
ja olin melko varma, että meitä syytettäisiin oikeuden halventamisesta.
TALIDOMIDIASIAKIRJA
Ensimmäistä kertaa talidomidi esitettiin yrityksen virheenä eikä Jumalan tahtona.
Valitettavasti perheiden asianajajat pitivät vastustajaa yhä liian kovana.
Muistaen, että Distillers uhkaili, että he olivat valmiit menemään oikeuteen,
koska he olivat varmoja voitostaan,
joten perheiden asianajajat eivät rohkaistuneet artikkelista.
Sen sijaan he hyväksyivät murto-osan siitä, mitä asiakkaat tarvitsivat.
Tuomari, joka oli ymmärtämätön, mukava, vanha mies,
asetti kompensaatiotason naurettavan alas.
"REILU" SOVITTELUSUMMA
Lehdistön reaktio ei myöskään ollut Harryn odotusten mukainen.
Lehdistön mielestä perheet olivat voittaneet jutun.
Kuin he olisivat voittaneet miljoonia lotossa.
VETOOMUS LEHDISTÖLLE
Raivostuneena Distillersin tarjoaman summan pienuudesta -
hän päätti kiertää lain,
välttäen yrityksen huolimattomuusasioita ja keskittyen kompensaatioon.
Jopa se oli riskialtista.
Muistan kirjoittaneeni otsikon: "Mikä on lihakilon hinta?"
Väitin, että se ei ollut tarpeeksi.
Asianajaja sanoi: "Tuo taitaa olla halventamista."
Sanoin hänelle: "Ihan sama. Antaa mennä."
Siispä otimme riskin ja julkaisimme artikkelin.
Oli vuosi 1969.
Sen sovittelusumman seuraamus oli se,
että yhtäkkiä valtava määrä perheitä sai tietoa asiasta.
He eivät olleet tajunneet, että lapset olivat talidomidiuhreja.
He olivat pitäneet sitä huonona tuurina, eivätkä he tienneet sovittelusta.
Parin kuukauden päästä -
369 perhettä oli liittynyt mukaan taisteluun.
Nyt perheitä oli lähes 500.
369 tekivät haasteen liian myöhään,
mutta oikeusistuin suostui haasteeseen siitä huolimatta.
Eräänä päivänä sain kirjeen,
jossa luki, että talidomidivanhemmille järjestetään tapaaminen.
Menimme siis tapaamiseen -
ja siellä oli 600–700 ihmistä, tai jotain sellaista.
Asianajajat kertoivat tarjouksen ehdot.
Heille tarjottiin pienempää summaa kuin alkuperäisille 62 perheelle.
He painostivat perheitä sanomalla,
että jos jokainen ei hyväksy sitä, kukaan ei saa mitään.
Hän pitkitti sitä, ja jotkut hurrasivat,
koska kukaan ei uskonut saavansa mitään.
Hän sanoi, että loppusumma olisi kolme miljoonaa puntaa.
Kolme miljoonaa puntaa 400 uhrille.
Laskin sen nopeasti ja päädyin siihen, että Louise saisi 8 000 puntaa.
Karkeasti sanottuna 2 000 puntaa per raaja.
Kokouksen lopputulos oli sekalainen...
David Mason oli rahallisesti siinä tilanteessa,
että hänellä oli varaa hylätä tarjous.
Monet vanhemmat olivat kuitenkin epätoivoisia.
Distillers painosti henkisesti,
mutta Mason ja pari muuta pysyivät tiukkoina.
Vanhempia oli viisi. Yksi heistä oli David Mason.
Hän sanoi: "En hyväksy tätä.
En hyväksy tätä kompensaatiota tyttärelleni Louiselle.
Se on riittämätön."
Distillers vastasi: "Uhraatte kaikkien muiden kompensaation."
-Te olette tyytyväisiä sovittelusummaan. -Kyllä olemme.
Sain uhkauskirjeitä ja -puheluita.
Jotkut vanhemmat sanoivat, että toimin väärin.
Herra Mason väittää, että hän edustaa useimpia...
Eikä väitä. Se todistettiin juuri.
Hän voi väittää puhuvansa osan puolesta,
mutta hän ei edusta useimpia vanhempia lainkaan.
Masonille oli kerrottu, että 20 miljoonaa puntaa,
lähes seitsemänkertainen määrä Distillersin tarjoukseen verrattuna,
oli minimisumma, joka vaadittiin lasten pitkäaikaiseen hoitoon.
Mutta monilla vanhemmilla ei ollut varaa olla ottamatta rahaa.
Menimme ojasta allikkoon.
Hänellä ei ollut pyörätuolia, kypärää eikä yhtään mitään.
Toin salaattia ja tomaatteja sikojen ämpäristä, pesin ne -
ja toin ne kotiin. He söivät niitä viikonloppuna.
Vanhempani olivat tyypillisiä työväenluokkalaisia.
Isäni työskenteli Mersey-joella,
ja äitini oli kotiäiti, joka kasvatti kuutta lasta.
Heillä ei ollut mitään ymmärrystä oikeusjuttujen päälle.
Se oli varmasti vaikeaa heille.
He hoitivat oikeusjuttuja, ja minä sain keskittyä lapsena olemiseen.
Distillers piti David Masonia heitä vastustavan joukon johtajana.
He lisäsivät painetta uhkaamalla tarjouksen poisvetämisellä.
He päättivät hajottaa ja hallita.
Seuraava kamala asia oli se, kun sain haasteen postissa.
Distillers yritti viedä tyttäreni pois minulta oikeussalissa,
koska toimin hänen etujensa vastaisesti kieltäytymällä tarjouksesta.
Jos asia olisi mennyt läpi, asianajaja olisi toiminut tytön puolesta.
Siinä tapauksessa kaikki olisivat saaneet rahansa.
Mason menetti tyttärensä huoltajuuden,
mutta hän valitti asiasta, jolloin oikeusistunnon päivä päätettiin.
Omiensa lisäksi Distillers rahoitti myös juristit niille vanhemmille,
jotka halusivat sopia asian.
He vetosivat siihen, ettei vastaavanlaisia oikeusjuttuja -
ollut voitettu missään maailmassa. Mason käyttäytyi kohtuuttomasti.
He puolustautuivat hyökkäämällä.
Tuomari Hinchcliffe vei huoltajuuden Masonilta ja muilta.
Masonin lapset olivat nyt lakimiehen huostassa.
Se oli kuin suoraan Koleasta talosta.
Yhteinen ystävä esitteli David Masonin Daily Mailin David Englishille,
joka suostui julkaisemaan artikkelisarjan Masonin kamppailusta.
Haloo? Kyllä, David Mason.
ERIKOISRAPORTTI
Hän varoitti, että jos hän etenisi, Distillersin tarjous saatettaisiin perua,
jolloin muut vanhemmat suuttuisivat.
Daily Mailin ensimmäinen painos ilmestyi.
Sitä julkaistiin neljä päivää kahdella sivulla.
Siinä kerrottiin tarkalleen, mitä oli tapahtunut. Helvetti pääsi valloilleen.
SKANDAALI – NÄIN ASIANTUNTIJAT SANOVAT
Oikeuskansleri juoksenteli pää kolmantena jalkana.
Lopulta saatiin kieltomääräys.
MISSÄ IHMEITÄ TEHDÄÄN PÄIVITTÄIN
Kukaan ei puhunut David Masonille sen jälkeen.
Oikeuskansleri sanoi Daily Mailille,
että se saattaisi saada syytteen, joten juttu lopetettiin.
LOUISE-TYTÖN ISÄN TAISTELU OIKEUDEN PUOLESTA
Kun oikeuspäivä lähestyi,
amerikkalainen juristi otti yhteyttä Masoniin.
Hän oli lukenut yhden artikkeleista.
Distillersin mukaan kukaan ei ollut voittanut kompensaatiojuttua -
talidomidin valmistajia vastaan.
Tästä syystä Mason käyttäytyi kohtuuttomasti -
kuin ambulansseja jahtaava juristi.
Amerikkalainen oli kuitenkin voittanut vastaavan jutun USA:ssa.
Aikaa oli vain viikonlopun verran,
mutta Mason lensi Amerikkaan ja sai kopiot oikeuden asiakirjoista.
Hän saapui Iso-Britanniaan oikeusjuttunsa aamuna -
ja vei paperit tuomari Denningin eteen.
Denning tuli sisälle, iski paperit pöytään pahantuulisesti ja istui alas.
Hän sanoi: "No niin.
Haluan, että muita vanhempia ja Distillersiä edustavat nousevat ylös.
Muistatteko, kun sanoitte minulle ja oikeusistuimelle,
ettei missään päin maailmaa ollut onnistuttu vastaavassa jutussa?"
"Kyllä."
Hän sanoi: "No. Minulla on oikeuden papereita,
jotka herra Mason löysi viikonloppuna. Mitä sanotte?"
"Me emme..." "Ettekö tienneet siitä?
Ambulanssien jahtaajaksi ja oudosti ajattelevaksi ihmiseksi -
herra Mason on pärjännyt melko hyvin."
Hiljaisuus laskeutui. Hän sanoi: "Tämä oli tässä."
Tärkeintä on, että voitin tyttäreni takaisin.
Vaikka David Mason oli saanut henkilökohtaisen voiton,
lehdistö ei saanut vieläkään puhua kompensaation laajemmista ongelmista.
Loppujen lopuksi hän ei jaksanut tuhlata aikaansa haastatteluihin,
joita ei julkaistu, koska lehtien juristit pelkäsivät oikeuden halventamista.
Talidomidilapset palasivat takaisin hiljaisuuden tyhjiöön,
eli juuri sinne, minne Distillers halusi heidät.
Anthony. Sain kirjeen Distillersin puheenjohtajalta.
Luen sen sinulle. "Kiitos kirjeestänne..."
Välillä on aivan varma siitä, että tulee saavuttamaan jotain.
En aina odottanut sitä, mutta talidomidijutussa odotin,
koska mielestäni se oli niin selvää epäoikeudenmukaisuutta.
Phil Knightley piti yhteyttä vanhempiin ja jatkoi jutun parissa.
Sillä hetkellä, kun hän tuli toimistooni ja sanoi:
"Heille tarjotaan puolet siitä, mihin heillä on oikeus,
kun verrataan siihen aiempaan päätökseen." Silloin päätin aloittaa kampanjan.
Harry Evans sanoi: "Jos niin on tarpeen, julkaisen jutun talidomidista -
seuraavan kymmenen vuoden ajan, jotta lapset saavat oikeutta."
Se kuulostaa elokuvan repliikiltä, mutta niin hän sanoi.
Harry päätti, että oli aika ottaa yhteyttä merkittävimpään talidomidivanhempaan.
Hänellä oli idea,
joten hän lähetti Phillip Knightleyn tapaamaan häntä.
Hän sanoi: "Tule The Sunday Timesiin tapaamaan Harold Evansia -
ja osaa hallituksesta. Minä olen osana INSIGHT-tiimiä.
Uskomme, että voimme vapauttaa sinut ja auttaa sinua."
Juristi James Evans, joka ei ollut sukua Harrylle,
oli löytänyt keinon.
Argumentoimme alusta asti,
että oikeuden halventaminen on mielipiteiden muodostamista.
Jos jättää ne rauhaan ja keskittyy moraalisiin argumentteihin,
silloin sen pitäisi olla laillista.
Sitä ei ollut päätetty. Meidän piti vain ottaa riski.
Se antoi meille mahdollisuuden kirjoittaa talidomidista -
moraalisesta näkökulmasta eikä huolimattomuuden näkökulmasta.
Sen pitäisi olla lyhyt kuulustelu.
James Evans ei halunnut estää meitä julkaisemasta asioita,
jotka olivat kansan eduksi.
Hän halusi oikeuttaa ne asiat, jotka halusimme kertoa.
Hän etsi laista ne kohdat, jotka oikeuttivat tekomme -
ja jotka kiersivät länsimaisen demokratian rajoittavimmat lehdistöä koskevat lait.
Hän oli todella rauhallinen. Hän sanoi: "Tajuan kyllä.
Turisti sanoo: 'Etsi minulle turvallinen tie Eigerin huipulle.'"
Piti olla varma siitä, että päätoimittaja nousi -
Eigerin pohjoispuolta kaikkein turvallisinta reittiä.
Mutta loppuvastuu oli päätoimittajalla.
Harry ja James tekivät yötä myöten töitä varmistaakseen, että kaikki on kunnossa,
sillä he olivat ottamassa suuren riskin lehden ja päätoimittajan kannalta.
Pyysin häntä luonnostelemaan pääkirjoituksen. Hän on huippujuristi.
Hän luonnosteli sen. Tein vain pieniä muutoksia.
Kirjoitin otsikoksi: "Lapset ovat meidän omallatunnollamme" -
ja aloitin moraalikampanjan.
Merkittävintä olisi saada talidomidin kehittäjä...
Kun INSIGHT-tiimi kokosi ensimmäistä artikkelia,
Harry valmistautui ottamaan yhteyttä valtaapitäviin -
saadakseen tukea kampanjalle.
Hän kertoi siitä Joanille.
"Meidän on kirjoitettava erillinen kirje jokaiselle kansanedustajalle."
HAROLD EVANSIN SIHTEERI
Hän ei halunnut, että heille lähetetään kopioita,
joten jouduin kirjoittamaan noin 630 kirjettä.
Hän korosti lapsia kohtaan tehtyä vääryyttä.
Puhelin soi. Mainospäällikkö soitti.
"Uskon, että jatkat tätä vahvaa hyökkäystä Distillersiä vastaan.
Sinun pitää tietää, että he käyttävät 60 000 puntaa -
mainostaakseen The Sunday Timesissa."
Hän oli uranuurtaja keskittyessään yrityksiin,
joiden mainokset rahoittivat sanomalehteä.
Hän sanoi: "Tiedän, ettei se estä sinua, eikä pitäisikään."
Toin David Masonin toimistolle -
katsomaan lehtipainoja, jotka painoivat tarinaa.
Hän ei uskonut, että niin kävisi koskaan.
Hän sanoi: "Haluan näyttää sinulle lehtipainon voiman."
Laskeuduimme portaita alas.
Huoneessa oli hiljaista.
Hän sanoi: "Näetkö tuon napin? Paina sitä."
Yhtäkkiä lehdet alkoivat liikkua.
Hän antoi minulle yhden ensimmäisistä kappaleista, joka minulla on yhä.
TALIDOMIDILAPSEMME
LAPSET OVAT MEIDÄN OMALLATUNNOLLAMME
Hänen anteliaisuutensa, ystävällisyytensä ja myötätuntonsa.
Hänen nerokkuutensa journalistina.
Se, miten hän pystyi kokoamaan tiiminsä.
Se, miten hän pystyi motivoimaan muita.
Se oli parasta, mitä kampanjalle tapahtui. Se, kun Harry Evans lähti mukaan.
Kun lehti oli julkaistu, toiset sanomalehdet mykistyivät.
Muistan olleeni BBC:ssä, joka ainoana haastatteli meitä.
Takanani oli asianajaja.
Nämä lapset ovat olemassa oikeassa maailmassa,
eikä meitä saa estää kertomasta kansalle näiden lasten ahdingosta.
Kuulimme ainoastaan oikeuskanslerista.
"Mitä helvettiä te pelleilette?
Tämän julkaiseminen on oikeuden halventamista."
Uhkaus aiheutui siitä, että ensimmäisen tarinan alla oli teksti,
jossa luvattiin tuleviakin artikkeleita tragedian alkuperästä.
Niissä siis paljastettaisiin Distillersin huolimattomuus.
Siinä ei ollut kyse vankilan välttämisestä.
Kuka tahansa voi joutua vankilaan. Olisin ollut valmis siihen,
mutta kampanja olisi loppunut, jos olisin joutunut vankilaan.
Silloin lapset eivät saisi enempää rahaa eikä asiasta keskusteltaisi enää.
Yritimme välttää sen koko ajan.
Halusimme ylläpitää kampanjaa.
Talidomidi oli kampanja jo alusta asti.
Hän ei ajatellut tekevänsä vain yhtä juttua.
Me kaikki opimme sen Harrylta, että yksi tutkimus ei tuottanut mitään.
Ei olisi huono idea kirjoittaa Distillersille...
Se oli kolmihaarainen tarina.
Itse oikeustarina.
Lääkkeen tutkiminen.
Ja tietenkin perheet, jotka olivat kaiken keskiössä.
Meillä oli niin paljon tehtävää, että tarvitsimme jonkun,
joka keskittyisi vain perheisiin. Silloin Marjorie astui kuvaan.
Minun roolini oli kiertää maata -
ja asua, haastatella ja kokea se,
millaista talidomidiperheen elämä oli.
Makoilin joidenkin talojen lattioilla -
ja sain tietää, miltä tuntui herätä öisin vähän väliä -
kääntämään talidomidilapsia, jotka eivät voineet kääntyä itse.
Elämällä heidän kanssaan ja kokemalla sen, mitä he kokivat,
tunsin ymmärtäväni millaista on,
kun lapsilla on sellaisia epämuodostumia.
Kun aloin etsiä talidomidilapsia ja heidän perheitään,
joitain oli todella vaikea löytää.
Jotkut eivät halunneet antaa haastatteluja.
Se oli todella vaikea tehtävä.
Löysin kuitenkin tarinoita todella synkistä olosuhteista.
He saivat todella vähän apua ja yhteiskunta vieroksui heitä.
Kaikki pelkäsivät. He pelkäsivät lasten epämuodostumia.
Kyse ei ollut vain raajoista.
Joidenkin lasten elimet olivat kuin sekaisin oleva palapeli.
Sain kokea, miltä tuntui viedä lapsi kahvilaan,
ja minuuttien tai sekuntien päästä koko jono oli haihtunut.
Saatoin mennä heidän kanssaan täynnä olevalle rannalle,
joka muuttui yhtäkkiä täysin autioksi.
Siitä syntyi avioeroja.
Aviomiehet jättivät vaimonsa.
"Tuolla olennolla ei ole mitään tekemistä minun kanssani."
Eräänä päivänä...
Aviomieheni... En voi sanoa sitä hänen edessään.
-Kuuletko minua? -Kyllä.
Hän sanoi: "Meidän on juteltava."
En voinut uskoa, mitä hän sanoi.
Hän sanoi: "Sinun pitää valita."
Sanoin: "Ei, en tee sellaista valintaa ikimaailmassa.
Jos sinun on tehtävä niin, tee se sitten.
Minä en luovu tästä." Siispä hän lähti.
Minulle jäi iso asuntolaina ja pieniä lapsia.
En halunnut, että epilepsia vaikuttaisi heihin.
Minun piti miettiä todella ahkerasti.
Sain 12-tuntisen yövuoron jokaiselle yölle -
ja tein niin 16 vuoden ajan käymättäkään sängyssä.
Jostain syystä en ollut koskaan väsynyt. Joku varmasti katsoi perääni.
The Sunday Timesissa kävi niin,
että Harry Evans laittoi lehteen kuvia,
jotka olivat hyväksymättömiä muiden mielestä.
Näin tekemällä hän vapautti monia perheitä.
Lääkärit sanoivat, että se johtui lampaan syömisestä -
ja ydinlaskeumasta.
Epäilimme asiaa, kun näimme Harold Evansin ensiartikkelin.
Kirjoitimme The Timesille ja saimme tietoa heiltä.
Ilman sitä emme olisi tienneet.
10 VUOTTA KESTÄNYT TAISTELU
Moraalikampanja oli tuonut esiin talidomidiuhrien elämän,
mutta oikeuskanslerin uhka oli yhä todellinen.
Se oli kampanjan käännöskohta, kun sain kirjeen -
oikeuskanslerilta eräänä päivänä.
"Oikeuskansleri päätti olla toimimatta teitä vastaan -
koskien asioita, jotka olet jo julkaissut.
Jos kuitenkin jatkat, ole varovainen."
Se viittasi haasteeseen.
Oikeuskanslerin kirje, jossa hän hyväksyi moraalikampanjan,
antoi periaatteessa saman oikeuden kansanedustajille.
Jack Ashley ja Alf Morris olivat tukeneet kampanjaa alusta asti.
Parlamentin puolella he olivat päätekijöitä,
jotka olivat yrittäneet saada luvan väittelylle.
Sinä päivänä Jack Ashley oli menossa puhemiehen puheille -
alahuoneeseen sanoakseen: "Järjestetään väittely tästä asiasta.
Nämä lapset eivät saa tarvittavaa kompensaatiota."
Seuraavana päivänä puhemies suostui varaamaan aikaa -
talidomidiväittelyä varten. Se oli kehitystä.
ALAHUONEEN VIRALLINEN VÄITTELYRAPORTTI
Ennen väittelyä -
pääministerin henkilökohtainen avustaja pysäytti minut käytävässä.
Hän sanoi: "Haluaisimme, ettet jatka kampanjaasi.
Olemme järjestäneet viisi miljoonaa puntaa lisää.
Älä jatka enää."
Sanoin: "Se ei riitä. Tietojeni mukaan tarvitsemme 20 miljoonaa."
Jack Ashley avasi väittelyn sanoilla, jotka liikuttivat kaikkia.
"Väittelemme tänään suuresta kansallisesta tragediasta.
Se ei ole yhtään vähemmän merkittävä, vaikka se tapahtui 10 vuotta sitten.
Millainen nuoruus 10-vuotiaalla pojalla on edessään,
jos hänellä ei ole käsiä, eikä jalkoja ja hän on vain 60-senttinen?
Se on sama korkeus kuin kaksi viskipulloa päällekkäin.
Miten 11-vuotias tyttö voi odottaa nauramista ja rakkautta,
kun hänellä ei ole kättä, josta pitää kiinni -
tai jalkoja, joilla tanssia?"
Saimme väittelyn, mikä oli upeaa,
koska lehdistö oli pelännyt -
joko oikeuden halventamista tai sitten he olivat kateellisia.
Nyt he kuitenkin raportoivat jutusta.
Tärkeää oli myös se,
että vaikka sain valituksia The Northern Echossa,
nyt sain tuhansia kirjeitä, joissa pyydettiin jatkamaan.
Uskon, että...
Ei ehkä päivässä, mutta viikossa taistelu muuttui -
tuntemattomasta asiasta sellaiseksi, jonka koko Englannin kansa tunsi.
He olivat vapaita raportoimaan, joten muutkin lehdet lähtivät mukaan -
tuomitsemaan sen, miten lapsia oli kohdeltu.
Nyt asiasta tietoinen kansa oli järkyttynyt ja kuvotuksen vallassa.
Tulvaportit aukesivat, ja Distillers horjui.
TALIDOMIDIN LUOJILTA
Distillers yritti rajoittaa vahinkoja -
ja kompensaatiosummia, jotka heidän pitäisi maksaa.
He vastasivat korottamalla tarjoustaan 5–11 miljoonan punnan suuruiseksi.
Niiden kuitenkin paljastettiin olevan kirjanpitotemppuja,
joiden oli tarkoitus päästää heidät pälkähästä.
OMISTAJAT JA DISTILLERS
Hyvin lyhyessä ajassa -
lasten ahdingosta tuli koko kansan huulilla oleva puheenaihe.
Ihmiset halusivat auttaa kaikin tavoin.
Pieni ihmisryhmä päätti vedota suoraan yksittäisiin osakkeenomistajiin.
Kun he halusivat ostaa nimilistan Distillersiltä,
laillisesti vastausvelvollinen yritys sanoi,
että se maksaisi 2 000 puntaa, mikä oli heille aivan liikaa.
He pyysivät apua Harrylta.
He tulivat toimistooni Knightleyn rohkaisemana,
ja me ostimme osakkeenomistajien...
Ostimme lehden rahoilla nimilistan kirjoittaaksemme heille.
Ne olivat kuin vaalit. Puhelin soi ja ihmiset sanoivat:
"Edustamme Ealing Councilia. Meillä on osakkeita. Tuemme Masonia."
Ja niin edelleen. Se oli hienoa.
Toinen merkittävä henkilö oli Ron Peet, joka johti Legal & General Companya.
Puhuin institutionaalisena sijoittajana.
Ajattelin, että olisi parempi osakkeenomistajien kannalta,
jos Distillers tekisi jonkin järkevän tarjouksen.
Uskomatonta, että hän piti puheen muistaakseni kaupungissa...
Heidän tuotteensa olivat tehneet valtavaa vahinkoa,
mutta he eivät ottaneet mitään vastuuta, vaikka olisi pitänyt.
Nyt on selvää,
että meillä on äänestämiseen tarvittavat 10 prosenttia äänistä,
jotta voimme kutsua Distillersin yhtiökokouksen koolle.
Distillersin osakkeiden arvo alkoi romahtaa,
koska parlamentissa oli valtava väittely, ja jatkoimme lehtikampanjaamme.
Siinä oli valokuvia ja Marjorie Wallacen tarinoita.
Meillä oli myös isona tykkinämme -
Bruce Pagen ja Elaine Potterin keräämät todisteet siitä,
että yritys oli ollut huolimaton.
Lehdistön ja kansan kasvava viha kasvatti Distillersin paineita.
Yksilöt ja jälleenmyyjät alkoivat boikotoida heidän tuotteitaan.
Monet yritykset, isot ja pienet, tarjosivat apunsa lehtikampanjalle.
Olen ollut huolissani tästä jo pitkään.
Koska ymmärrystä on niin vähän,
jonkun on tehtävä asialle jotain.
Asiakkaat kääntyivät Distillersin tuotteita vastaan.
Huhujen mukaan kun ihmiset menivät Heathrow'n kauppoihin ostamaan viskiä,
oli ihan sama, mitä se oli, kunhan se ei ollut Distillersiä.
Se ei ollut hyvä juttu osakkeenomistajille.
Harryn moraalikampanja oli kasvanut niin suureksi,
että amerikkalainen kuluttajaoikeusmestari Ralph Nader huomasi sen -
ja tarjosi tukeaan.
Miten voitte, herra Nader? Kiva, että soititte.
David Mason pyysi minua auttamaan häntä USA:n kuluttajaryhmien kanssa,
jotta Distillersiä painostettaisiin nostamaan kompensaatiosummaa.
Päätin lähteä Amerikkaan.
Ralph Nader suostui tapaamiseen.
David Mason tapaa Ralph Naderin myöhemmin tänä iltana.
He aikovat pitää lehdistötilaisuuden ilmoittaakseen, mitä he aikovat tehdä.
Nousin Pan Amin koneeseen. Istuin siellä ja kuulin ilmoituksen:
"Hyvät naiset ja herrat, tarjolla on mm. Johnnie Walkeria ja Gordon's Giniä."
Siispä nousin ylös ja ajattelin, etten hyväksy sitä.
Siispä seurasin juomakärryjä ympäri matkustamoa.
Jos joku pyysi Gordon's Giniä, minä sanoin: "Olen David Mason..."
Minulla oli sanomalehti mukanani. He sanoivat: "Otan muuta."
Seurasin kärryjä koneen läpi,
eikä yksikään henkilö ostanut Distillersin tuotteita.
Se oli aivan valtavan tärkeää.
Pitää vain aiheuttaa tarpeeksi antipatiaa,
ehkä viiden prosentin myynnin väheneminen,
niin silloin nämä yritykset kuuntelevat.
Kyse on sadoista miljoonista dollareista.
Kun brändinimi on liattu -
ja se brändinimi liittyy alkoholituotteisiin,
jotka hylätään helposti vastaavanlaisten tuotteiden vuoksi,
viesti Distillersille oli melko selvä.
Paikalla oli valtava määrä lehdistöä. CBS, NBC ja kaikki.
Harold Evans oli tehnyt hienoa työtä Amerikan lehdistön suhteen.
He tavoittelevat näillä monimutkaisilla yrityksen kirjanpitoprosesseilla -
maksuja, jotka alittavat sen rajan,
että ne oikeasti maksaisivat yritykselle jotakin.
Boikotin merkitys on se,
että sen kieli on tuttua MacDonaldille, joka ymmärtää vain raha-asioita.
Yksi tyyppi nousi seisomaan ja sanoi:
"Herra Nader.
Boikotin aloittamiseen liittyvät realiteetit ovat valtavia.
Siihen menisi ikuisuus."
Sanoin: "Voin vastata tuohon,
koska lensin tänne Pan Amin lennolla. Seuraava asia tapahtui."
Kerroin, mitä oli tapahtunut, ja miten kaikki boikotoivat tuotteita.
Heistä se oli mahtavaa.
Ralph katsoi minua. En ollut kertonut hänelle siitä.
Kaikki nauroivat, ja hän sanoi: "Siinä se kuultiin.
Herra Mason hoitaa asiaa eteenpäin ja näyttää, miten se voi onnistua."
David oli todella selkeä.
Ei pidä aliarvioida vanhempia, jotka murtautuvat surunsa läpi -
ja ryhtyvät ajamaan omaa asiaansa.
The Sunday Timesin moraalikampanja ei ollut katoamassa mihinkään.
Yhdeksässä päivässä Distillersin osakkeiden arvo putosi 35 miljoonaa.
Edinburgh ymmärsi tällaista laskuoppia.
Kampanja alkoi syyskuussa 1972.
Nelisen kuukautta myöhemmin Distillers murtui.
He tarjosivat 20 miljoonaa.
Meille kerrottiin, että valtion piti ottaa verot summasta.
Kirjoitin pääkirjoituksen samana päivänä ja sanoin sen olevan hullua,
jolloin Harold Wilson antoi viisi miljoonaa lisää seuraavana päivänä,
jotta veroja ei tarvitsisi maksaa.
DISTILLERSIN TARJOUS
Muistan olleeni lehdissä.
Muistan sen stressin, jonka se aiheutti perheelle.
Muistan myös tavanneeni Harryn kotonani. En tiennyt, kuka hän oli.
Hän oli vain joku outo mies.
Se, että hän, isäni, kampanja ja muu kampanjatiimi -
saivat vihdoin sen kompensaation, oli valtavan tärkeää meille.
Muistan sanoneeni...
Loppujen lopuksi emme voittaneet mitään mitaleja,
koska uhreilla ei vieläkään ollut käsiä eikä jalkoja.
Saimme kompensaation ja rahasto perustettiin niihin aikoihin.
Harold Evans oli hyvin tietoinen siitä,
että tarvitsisimme rahoja koko loppuelämämme.
Muut kommentaattorit eivät ylistäneet lopputulosta,
koska he eivät tienneet kaikkia faktoja.
Jotkut sanoivat: "Harold Evans on kuin Robin Hood.
Hän on roisto, joka ryöstää muilta."
Historioitsija A.J.P. Taylor sanoi:
"The Sunday Times toimii aivan raivostuttavasti."
On erittäin tärkeää,
että näytämme, mitä tapahtui ja myös opimme siitä.
Jos emme opi tästä lääkekatastrofista sitä,
mikä olisi pitänyt oppia jo 1962, 1963 ja 1964.
Vuonna 1973 emme ole vieläkään oppineet, mikä aiheutti tämän katastrofin.
Se on uskomatonta.
Tässä on kemiallinen koostumus.
Vaikka he voittivat moraalisen voiton ja saivat kompensaation,
lääkkeen tositarinaa ei ollut vielä kerrottu.
INSIGHT-tiimi jatkoi tutkimuksiaan selvittääkseen katastrofin syyt.
He alkoivat koota kaikkein kovinta juttuaan.
Talidomidi – tarina, joka hiljennettiin.
Artikkelin ilmestyttyä 24. syyskuuta...
Vasta sen jälkeen me aloimme todella tutkia asiaa.
Ensimmäisenä kysyttiin, miksi Distillers halusi lisensoida lääkkeen.
He eivät olleet tehneet monia lääkkeitä.
Distillers oli uusi lääkealalla.
Talidomidi oli heidän ensimmäinen lääkkeensä.
He olivat lukeneet artikkelin, joka taisi ilmestyä The Sunday Timesissa.
Se oli Aldous Huxleyn kirjoittama.
Hän oli kirjoittanut siitä, mitä maailmassa tulisi tapahtumaan.
Se oli tulevaisuuskirjoitus.
Siinä sanottiin, että lääkkeet korvaisivat alkoholin.
He menivät paniikkiin ja päättivät tehdä asialle jotain.
Siksi he alkoivat valmistaa lääkkeitä.
Tutkinnan tarkoituksena oli kyseenalaistaa Distillersin väitteet sen ajan testeistä.
Tutkimme sitä, mitä lääkeyritykset tekivät ja mitä lääkkeistä tiedettiin 50-luvulla.
Sitten menin Amerikkaan ja tutustuin suuriin lääkeyhtiöihin.
Selvitin, mitä he tiesivät ennen uusien lääkkeiden markkinointia.
Opimme ja vahvistimme hyvin pian, että vakavasti otettavat yritykset,
jotka olivat olleet alalla jo pitkään, tutkivat vaikutusta lisääntymiseen.
He selvittivät, aiheuttaisivatko he vahinkoa sikiölle.
Lederle, Hoffmann-La Roche ja Smith, Kline & French.
Ne kaikki selvittivät nämä asiat.
ICI meni niin pitkälle, että se käytti kädellisiä testeissään,
mikä oli erittäin vakavasti otettava asia.
Vuonna 1957 Distillers oli lähettänyt lääkkeen testattavaksi.
Tuloksissa varoitettiin, että lääke voisi vahingoittaa kilpirauhasta,
mikä aiheutti tunnetusti syntymävikoja, mutta he etenivät siitä huolimatta.
Bruce Page meni erittäin pitkälle -
ymmärtääkseen monimutkaiset tavat, joilla lääke todellisesti toimi.
Se on ymmärrettävä lääketesteistä,
että nykyäänkin parhaan teknologian avulla se ei ole idioottivarmaa.
Mutta niin voi sanoa, että luonto -
laittaa yleensä varoitusmerkkejä haitallisten kemikaalien ympärille.
Lähes aina, kun talidomidia katsoo, se näyttää pahalta.
Se on todella monimutkainen molekyyli.
Se on olemassa oudoissa muodoissa ja se on todella arvaamaton.
Talidomidi on asymmetrinen,
ja St Maryn sairaalan tri Robert Smithin sanojen mukaan:
"Katso tuota. Tuo on inhottava molekyyli. Siinä on jotain vikaa."
Grünenthal oli tosi huono lääketesteissä, eikä Distillers tiennyt niistä mitään.
Näiden saippuanvalmistajien yhdistyminen -
brittiläisten viskinvalmistajien kanssa oli aivan kamala katastrofi.
ENOCH POWELLIN VASTAUS
Sen aikainen terveysministeri Enoch Powell -
ei puolustanut vanhempia eikä edes aloittanut tutkintaa.
Hän sai selonteon Distillersin tapauksesta ja hyväksyi sen.
Viranomainen, joka antoi sen Powellille, sai tietonsa Distillersiltä.
Tutkinta oli vihdoin valmis.
Tulokset olivat murskaavia.
Silti The Sunday Timesia estettiin julkaisemasta sitä kieltomääräyksen takia.
Etkö voi kertoa siitä?
En voi. Lain määräys sitoo minua.
Oliko heillä tutkimuslaitoksia ja laboratorioita lääketestejä varten?
Ei tarvittavassa mittakaavassa talidomidin markkinoimiseksi Britanniassa.
-Silti niin tehtiin. -Niinpä.
Etkö voi kertoa, miten se tapahtui?
Tämäkin on jo vaarallinen puheenaihe.
En voi kertoa yksityiskohtia siitä, miksi he valitsivat talidomidin,
miksi he pyysivät apua Chemie Grünenthalilta,
mitä eläinkokeita he tekivät -
ja mitä testejä he tekivät nähdäkseen, miten se vaikuttaa ihmisiin -
ja onko se turvallista raskaana oleville naisille,
ennen kuin sitä alettiin mainostaa.
En voi kertoa kliinisistä tutkimuksista, enkä niiden tuloksista.
INSIGHT-tiimin tutkimusten avulla talidomidirahasto ja muut -
ovat vihdoin hiljattain alkaneet saada selville lääkkeen kehityksen koko tarinan.
He tutkivat sitä, miten Chemie Grünenthalin omistajilla -
oli resursseja perustaa lääkeyksikkö, vaikka kaikki paikat olivat raunioina.
He saivat tietää, että he olivat natsipuolueen varakkaita jäseniä,
jotka olivat ostelleet juutalaisten omistamia yrityksiä -
murto-osalla niiden arvosta.
Yrityksen tietojen mukaan ensimmäistä talidomidipatenttia haettiin -
vain kahdeksan viikkoa "ihmelääkkeen" kehittämisen alkamisen jälkeen.
Se vaikutti epäilyttävän nopealta.
Mukana olleet tiedemiehet olivat luultavasti -
työskennelleet aineiden parissa ennen sotaa.
SAKSA.
Tiedemiestiimi kehittää uutta ja voimakasta hyönteismyrkkyä.
Se aiheuttaa hallitsemattomia kouristuksia, kun sitä roiskuu.
Uusi ase syntyy – hermokaasu.
Tiedemiehet nimeävät sen sariiniksi nimiensä mukaan.
Hitler määräsi yhden tiedemiehistä kehittämään vastalääkkeen.
Sodan jälkeen Otto Ambros meni töihin Chemie Grünenthalille.
Otto Ambros tunnettiin "paholaisen kemistinä".
Hän päätti,
että Auschwitziin pitäisi perustaa suuri keskitysleiri.
HYÖNTEISMYRKKYJEN JA KEMIALLISTEN ASEIDEN KEHITYS
Tutkimme talidomidia ja sitä väitettä,
että se olisi aivan uusi yhdistelmä.
Saimme selville,
että se on yksi tuhansista samankaltaisista yhdistelmistä,
joista osa oli tunnettuja lääkkeitä aina 1940- ja 1930-luvulta saakka.
Saimme käsiimme talidomidin ensimmäisiä patentteja -
ja näytimme niitä asiantuntijallemme.
Hän katsoi vaikutusten kuvausta ja sanoi: "Miten he tiesivät tuon?"
Siinä oli lueteltu viisi eri vaikutusta hermostolle.
Nämä viisi kuvausta osoittivat,
että patentin kirjoittajat tiesivät, että lääke vaikutti hermostoon -
ja hidasti lihasten liikkeitä, mikä rauhoitti käyttäjää.
Se vähensi aineenvaihduntaa, sykettä, verenkiertoa ja ruoansulatusta -
ja vaikutti myös immuunijärjestelmään.
Ei ollut olemassa laillista tapaa,
jolla kemikaalia olisi voitu testata ihmisillä ennen patentin kirjoittamista.
Sotaa edeltävässä Saksassa se olisi ollut muutenkin laitonta.
Talidomiditesteistä keskitysleireillä ei ole suoria todisteita,
mutta meillä on siihen viittaavia todisteita -
ja yksi tarina, jonka kuulimme eräältä talidomidilapsen saaneelta äidiltä.
Lankoni oli ensimmäisten joukossa -
vapauttamassa Belsenin keskitysleirin vankeja.
Vasta elämänsä loppupuolella hän sanoi:
"Näin siellä lapsia, joilla oli talidomidin kaltaisia vammoja."
Hän sanoi, että jotkut olivat hädin tuskin hengissä ja toiset olivat kuolleet.
Hän sanoi, että sitä oli selvästikin annettu lasten äideille.
Tässä on lääkäri, joka on vastuussa naisten osiosta -
Bergen-Belsenin keskitysleirillä.
Hän lisää, että vangeille tehtiin monia lääketieteellisiä kokeita.
Lääkärit antoivat joillekin suonensisäisiä pistoksia.
Kun aloimme etsiä patenteista vastaavia yhdistelmiä 1940-luvulta,
tajusimme, että kaikkia niitä lääkkeitä testattiin -
antikonvulsiivisten ominaisuuksien takia.
Siinä oli järkeä vain aikakaudella,
jolloin ihmiset etsivät vastalääkkeitä hermomyrkkyjä vastaan.
Tämä vaatetus suojelee käyttäjää nestemäisiltä hermomyrkyiltä -
sekä hermokaasuilta.
Jos myrkytysoireita ilmenee,
tarjolla on myös toinen suoja, eli atropiinipistos.
Tätä käytetään vasta, kun hermomyrkytyksen oireita ilmenee.
Potentiaaliset vastalääkkeet suunniteltiin puuduttamaan uhrin hermosto tilapäisesti.
Tällä oli kuitenkin kauhea vaikutus kohdussa kehittyvään vauvaan.
Lääke vahingoitti vauvoja hermomyrkyn tavoin.
Talidomidimolekyyli pääsee vauvan sisään juuri,
kun hermosto alkaa muodostua.
Se tappaa kehittyvän hermopään todella tarkasti.
Hermosto alkaa kehittyä 20. päivän paikkeilla.
Eli 20. ja 21. päivän vaiheilla vauva voi saada vakavan aivovaurion.
Sitten 21. ja 22. päivän kohdalla -
se voi poistaa yhden tai molemmat silmät ja vahingoittaa jäljelle jäävää silmää.
23. päivänä se voi poistaa kuulon.
Se saattaa poistaa korvat, vahingoittaa sisä-, keski- ja ulkokorvaa.
Se voi tehdä kaiken tuon sattumanvaraisina yhdistelminä.
24. päivän tienoilla se alkaa poistaa käsiä.
Se aloittaa poistamalla kädet täysin,
kunnes 28. päivänä se vahingoittaa vain kämmeniä ja ranteita.
30. päivän paikkeilla se poistaa jalat tai vahingoittaa niitä pahasti.
35. päivänä se aiheuttaa kohtalaista vahinkoa jaloille.
Talidomidi hyökkää alkion kimppuun tarkka-ampujan tarkkuudella.
Vaikutukset muuttuvat päivästä toiseen.
OIKEUSTALO
Talidomidi oli natsien kemiallisen sodankäynnin sivutuote.
Se erottui muista sinä aikana kehitetyistä yhdistelmistä,
koska se toimi addiktoivana rauhoittavana, jolla käyttäjä sai päänsä sekaisin.
Siispä käytin niitä. Ne toimivat hyvin.
Se tuntui todella hyvältä.
Näiden miesten rikoksia ei tehty raivon vallassa...
Ambrosia syytettiin vakavista sotarikoksista,
kuten kymmenien tuhansien ihmisten kuolemasta.
Mutta vuoden 1946 Nürnbergin oikeudenkäyntien aikaan -
liittoutuneilla oli liikaa sotarikollisia.
Otto Ambros.
Jotkut natsitiedemiehet teloitettiin,
mutta useimmat rangaistukset olivat melko lieviä.
Otto Ambros ei voinut enää työskennellä alansa huippuyrityksissä,
vaan joutui työskentelemään Grünenthalin kaltaisissa pienemmissä yrityksissä.
Selittämättömästi joulukuussa 1970 -
Chemie Grünenthalin johtohahmojen oikeudenkäynnin tuomarit -
keskeyttivät sen ajan pisimpään Saksassa kestäneen oikeudenkäynnin.
Kahden ja puolen vuoden oikeudenkäynnin jälkeen -
syytettyjä ei vapautettu syytteistä eikä todettu syyllisiksi.
Kysymystä heidän rikosoikeudellisesta vastuustaan ei koskaan saatu päätökseen.
Page–Potter-artikkeli oli vihdoin valmis, ja lehdet olivat valmiita painoon,
mutta The Sunday Timesia kiellettiin julkaisemasta sitä.
Oikeuskansleri antoi kieltomääräyksen.
He valittivat ja voittivat.
Sitten tapaus siirtyi ylähuoneeseen.
Olimme ylähuoneessa. Istuin siellä kollegoideni kanssa.
Tuomarin lopullinen päätös oli seuraava. Kuunnelkaahan:
"Artikkeli kielletään.
The Sunday Times sai julkaista moraalikampanjan.
On kuitenkin laitonta julkaista faktoja, joihin moraalikampanja perustui."
Hävisimme siis ylähuoneessa.
Mitä voimme tehdä?
Vetosimme Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen.
Harold Evans edusti kollegoitani.
Meiltä oli kielletty sananvapaus.
Siispä lensimme töyssyisiä lentoja Strasbourgiin viikko toisensa jälkeen -
päästäksemme tuomioistuimen eteen.
Ja me voitimme kahdella äänellä.
Herra Evans, kuinka merkittävä tämä päätös oli?
Valtava. Tämä oli tärkein päätös...
Ei vain lehdistönvapaudelle vaan myös kansalaisten oikeudelle tietää totuus.
Arvostetut tuomarit ovat sanoneet Britannian hallitukselle,
että lait on uudistettava. Se on tehtävä nyt.
Mielestäni se oli Harryn suurin saavutus.
Hän muutti Britannian lain suotuisammaksi lehdistöä kohtaan.
Voimattomat saivat lisää valtaa, koska tutkiva journalismi sallittiin.
He saivat jatkaa kielloista huolimatta.
Tuotanto on hienolla mallilla. Olemme selvästi edellä.
Kaikki on valmista.
Kaikki, joilta halusimme kommentin, kieltäytyivät. Se lukee etusivulla.
Sillä aikaa jatkan tätä.
-Onko siinä sopiva määrä sanoja? -Se taisi mennä yli.
Minusta tuntuu, että meillä on kaksi tai kolme palstaa liikaa,
mutta miten tällainen kymmenen vuoden salailu voidaan hoitaa?
INSIGHT-tiimin Distillers-paljastus julkaistiin vihdoinkin.
Se oli pitkän taistelun kulminaatio.
Se oli myös merkittävä askel kohti -
Harryn nimeämän "puoliksi vapaan lehdistön" vapauttamista.
Sanomalehdellä on institutionaalista painoarvoa.
Sen täytyy seisoa raporttien takana. Se on neljäs valtiomahti.
Uskon, että pelkään eniten digitaalisessa ajassa sitä,
että menetämme vastakkaisvoiman,
jota raportoiva lehdistö tarjoaa.
Olipa kyse maiden, yritysten tai hallitusten vastustamisesta.
Harry Evans on tietyllä tavalla sen ruumiillistuma.
Vuonna 1981 Rupert Murdoch osti Times-sanomalehdet.
Harold otti lopputilin vähän yli vuosi sen jälkeen.
Vuonna 2005 Harry sai toimittajan paikan Thomson Reutersilta,
joka on maailman suurin uutistoimisto.
Siellä hän työskentelee taas Thomsonin perheen alaisuudessa.
Jokaisen sanomalehden toimittajan kasvojen piirteet pitäisi poistaa -
ja päälle pitäisi laittaa kysymysmerkki. Onko hän utelias?
Hänellä täytyy olla päämäärä. Miksi hän on mukana tässä?
Haluaako hän rahaa?
Haluaako hän mainetta? Miksi hän tekee tätä?
Kun sitä määrittää vain rahan ansaitseminen...
Sitä tarvitaan, jotta selviämme.
Mutta kun rahan ansaitseminen määrittää sen, estoja ei ole.
Kaikki rahaa tuova on oikeutettua.
Saatan kuulostaa partiopojalta, mutta mielestäni -
se ei ole hyvän toimittajan määritelmä.
50. TALIDOMIDIKONFERENSSI, LONTOO 2012
Hän tykkää siitä, mutta minä vihaan sitä.
Tämä fantastinen tarina voi alkaa ainoastaan sanomalla kaikille...
Mutta aloitetaan äideistä, joista me usein ajattelemme:
"Ai, äitejäkin oli."
He synnyttivät teidät.
Se oli sokki, vaikka teitä rakastettiinkin.
Useimmat isät olivat hyviä. Jotkut eivät olleet.
Ja tietysti te.
Mielestäni on uskomatonta ja mahtavaa,
että ne vauvat,
jotka näin ensimmäistä kertaa The Northern Echon aikoina,
ovat nyt täällä elämässä omaa elämäänsä.
Vaikka emme olisi saaneet penniäkään kompensaatiota,
se yksistään on uskomaton palkinto.
Joten onnittelut teille.
Hän muutti koko dynamiikan, sillä aiemmin syytettiin vanhempia.
Maat sanoivat: "Äidit käyttivät lääkettä. Se on heidän vikansa."
Harold Evans sanoi: "Ei. Tämä on lääkeyhtiöiden vika.
Heidän pitää maksaa tästä."
Hän vei vanhempien syytökset pois, mikä on valtava asia,
sillä kaikki vanhemmat syyttävät itseään siitä millaisia heidän lapsistaan tulee.
Kiitos valtavasti.
Hän otti vastuun ja syyllisyyden pois.
Hän teki erittäin selväksi, että Distillers oli syypää -
eivätkä vanhemmat.
Daily Mirrorin etusivu...
Muistan sen koko loppuelämäni, kun luin lehdestä -
kieltomääräyksestä, haasteesta ja siitä, mitä he aikovat tehdä.
Se on tässä.
Hän lähti taistelemaan isoja poikia vastaan.
Hän todisti, että mitä isompi on, sitä kovemmin kaatuu.
Hän on vain pieni mies, mutta voi luoja.
Hän on herra täydellisyys, herra Sunday Times.
Meillä ei olisi ollut mitään mahdollisuutta ilman häntä.
Pysyvästi monimutkainen, monitahoinen,
muuttuva, jännittävä uutisten mosaiikki.
Siten päädyin journalismin pariin.
EPILOGI
Annan seuraavan lausunnon koko hallituksen puolesta.
Tiedän, että monet talidomidistit ovat odottaneet tätä pitkään.
Tämä on sovittu talidomidirahaston kanssa.
Hallitus haluaa ilmaista katumuksensa ja syvimmät sympatiansa -
koskien teidän kokemianne vammoja ja kärsimystä,
kun odottavat äidit käyttivät talidomidilääkettä 1958–1961.
Kuin maailma olisi pysähtynyt.
Kaikki pysähtyi, kun terveysministeri Mike O'Brien
aloitti katumuslausuntonsa. Ihan kuin...
Voin kuvailla sitä vain niin, että kaikki loksahti paikoilleen.
Haasteet, joita monet kokevat yhä päivittäisessä elämässään...
Olin odottanut anteeksipyyntöä koko elämäni. Kuulin sen vihdoin.
Lensin New Yorkiin sinä iltana kello kuusi.
Seuraavana aamuna lähdin Harold Evansin talolle.
Se oli jännittävää, koska kaikesta siitä huolimatta,
mitä Harold oli tehnyt vuoksemme, hän ei ollut saanut anteeksipyyntöä.
Katsoimme sen yhdessä. Kiedoimme kätemme toistemme ympärille -
ja itkimme tuijottaen hänen tietokoneensa näyttöä,
katsoen Mike O'Brienin anteeksipyyntöä.
Vuonna 2014 talidomidirahasto löysi todisteita, että Saksan hallitus -
kaappasi vuoden 1970 rikosoikeudenkäynnin suojellakseen yritystä.
Ketään ei rangaistu.
Chemie Grünenthal ei vieläkään myönnä tehneensä väärin.
Reuters, The Globe, Mail ja Guardian ovat julkaisseet kaikki uudet todisteet.
Otettuaan haltuunsa Distillersin rippeet vuonna 1997,
Diageo on tukenut talidomidirahastoa -
ja on säännöllisesti lisännyt rahallista apuaan -
rahaston jäsenten muuttuvien tarpeiden mukaan.
Diageo on sitonut määrärahoja varmistaakseen,
että pitkäaikainen rahallinen tuki jatkuu.