Казвам се Ралф и съм лошо момче.
Висок съм 2.74 м
Тежа 290 кг и от време на време се ядосвам.
Хей, премести ми пъна!
Няма да лъжа, много често избухвам.
Както и да е. Какво друго?
Аз съм разбивач и разбивам неща.
Професионално! Ще го разбия!
Много съм добър в работата си.
Работата е там, че играта буквално се казва "Поправи го, Феликс".
Ще го поправя!
И както се подразбира, той е добрият в случая.
Той е добър и се справя с поправянето.
А и като имаш магически чук, колко трудно може да бъде?
Ако беше обикновен дърводелец,
гарантирам ви, че нямаше толкова бързо да поправя след мен.
И когато Феликс се справи, получава медал.
Но има ли медали за разбиване?
Не, няма.
Тази игра е много реална. - От 30 години се занимавам с това
и съм виждал много игри да се появяват и изчезват.
Ами всички от "Астероиди"? Вече ги няма.
Стоножката? Кой го знае и той къде е.
Аркадните игри са хубави. Не се оплаквам.
Просто...
Трудно е да обичаш работата си, когато никой не те харесва.
Чисто е. Игралната зала затвори!
Какъв ден. Искаш ли да пийнем, Кен?
Само ако ти черпиш!
Време за почивка!
Не знам. Може би нямаше да се чувствам така, ако след работа беше по-хубаво.
Но това е реалността. - Добра работа.
Феликс и приятелите му си отиват по домовете,
които той току-що е поправил.
Те отиват в техните домове, аз в моя, който в този случай е бунище.
И нямам предвид просто разхвърляно място, а реално бунище,
където отиват всичкия боклук, счупените тухли и разрушените сгради.
Това е моят дом.
Не мога да живея без тухлите и пъна си.
Изглежда неудобно, но не е. Добре съм.
Но ако трябва да бъда искрен.
Виждам как Феликс го тупат по рамото,
хората му благодарят и му дават пай,
радват се да го виждат... Понякога си мисля...
Човече! Сигурно е хубаво да си добрият.
Браво, Ралф. Като твои лоши приятели, сме изпитвали това, но се справихме.
Наистина? - Аз съм Зангииф, и съм лош!
И аз бях като теб Ралф. Когато стигнах дъното,
мачках човешки черепи между бедрата си.
И си мислех, защо трябва да съм толкова лош?
Защо не мога да бъда добър? След това ме осени.
Ако Зангииф е добър, кой ще чупи черепи между бедрата си?
И си казах, Зангииф ти си лош, но това не значи, че си лош човек.
Нищо не разбрах. - Зомби, лош.
Зангииф иска да каже, че етикета не те прави щастлив.
Добър... Лош...
Трябва да се обичаш. - Да, тук вътре!
Ясно, разбрах. Внимавай, че тече. - Въпрос, Ралф.
От години те викаме на сбирката ни, но чак тази вечер реши да дойдеш.
Защо? - Не знам, искаше ми се да дойда.
Може би има нещо общо с факта, че...
Днес е 30-тата годишнина на играта ми.
Честита годишнина, Ралф. - Благодаря, Сатана.
Всъщност е Сатиин. - Ясно.
Но ето какво...
Вече не искам да бъда лошият.
Не се шегувай с програмата, Ралф. - Нали няма да напускаш?
Да напускам? Не, разбира се.
Турбо ли не искаше приятели? Или медал? Или част от пая?
Той ли искаше повече от живота? - Да...
Ралф, разбираме те.
Не можем да се променим. И колкото по-скоро разбереш,
толкова по-добре за теб.
Не бързай с игрите, Ралф.
Нека закрием сбирката с нашата молитва.
Лош съм и това е хубаво. Никога няма да бъда добър.
И това не е лошо. Не искам да бъда друг, освен себе си.
РАЗБИВАЧЪТ РАЛФ
Дръж се, Ралф. - Зомби, да не забравиш брадвата.
Превод: Боян Николов а.к.а technoboy @ UNACS TEAM 2013
Добре дошли в Централната станция.
Спрете сър, случайна проверка.
Случайна друг път! Винаги ме спираш. - Просто си върша работата.
Име? - Лара Крофт. Разбивачът Ралф.
От къде идвате? - Пакман.
Носите ли плодове? - Не, нямам.
Къде отивате?
В "Поправи го, Феликс". - Нещо за деклариране?
Мразя те. - Често го чувам. Продължавайте.
Лошият идва.
Ако напуснете игра, бъдете нащрек. И каквото и да правите, не умирайте.
Защото ако умрете извън игра, не се регенерирате.
Край на играта.
Заповядай, малкия.
Прясна е. От Пакман. Дръжте се, приятели.
Име?
Честита 30-та годишнина?
Правят парти без мен.
Пакман? Поканили са го?
Тоя преследвач на череши дори не е част от играта.
Чудесно парти, Феликс. - Благодаря.
Феликс, трябваш ни на дансинга.
Малко остаряло движение тип "Марио" за Норм.
Схванах, Феликс.
Ралф е.
Ще разруши партито. - Отърви се от него, Феликс.
Ще поговоря с него. Продължавайте.
Ралф, с нещо да ти помогна?
Дойдох да ви проверя. Видях огромна експлозия на покрива.
Да... Това са нашите фойерверки. - Ясно.
Някой има рожден ден, или? - По-скоро годишнина.
30-тата годишнина на играта ни. - Днес ли е?
Знам. - Не ме бива с датите.
Поздравления! - Благодаря, Ралф. На теб също.
Феликс, след малко ще вадят тортата.
Здравей, Глен. - Ралф.
Торта. Чух за нея.
Никой не е изхвърлял и затова не съм ял.
Винаги съм искал да ям торта.
Предполагам не искаш да влезеш и да си вземеш?
Здравейте.
Добре съм. Чисто нов.
Всички познавате Ралф. - Добър вечер.
Добър вечер, Нел. Луси.
Дон. Дейна. - Диана.
Големия Джийн. - Защо е тук?
За парче торта. - И технически съм част от играта.
Ти защо си тук, Джийн? - Вижте! Тортата.
Този път си ненадмината, Мери.
И всички сме на върха. - Всеки апартамент е с различен вкус.
Уудс, твоят е червено кадифе. - Виновен!
Лимон за Луси. Торта за Джийн.
Мери? С какъв вкус е локвата, в която съм?
Шоколадов. - Не съм му голям фен.
Не знаех. - И друго. Не че искам да се заяждам,
но този малък разгневен приятел, може да бъде щастлив ако е горе.
Вижте му усмивката. - Не. Няма място за теб, Ралф.
Ще направим място. Ще се редуваме. Лесно е.
Защо не започваме да ядем? - Почакай!
Феликс трябва да е там, защото ще спечели медал.
А защо не го дадем на Ралф веднъж.
Толкова ли ще е лошо? - Държиш се глупаво.
Само добрите печелят медали, а вие, сър, не сте добър.
Може да бъда ако искам.
Като спечелиш, ела да поговорим. - И ще бъда на върха при вас?
Ако спечелиш медал, ще живееш тук в апартамента.
Но няма да се случи, защото ти си лошият, който руши сградата.
Не, не съм. - Напротив.
Не, не съм!
Точно такъв си.
Знаеш ли какво, Джийн? Ще спечеля медал.
И ще бъде най-лъскавият от всички.
Толкова хубав, че ще накара тези на Феликс да се подмокрят.
Лека нощ и благодаря за партито.
Сериозно ли говори? - Откъде лош ще спечели медал?
Не е сериозен. - Никога не съм бил по-сериозен.
Затова дойдох при теб, Тапър. Никога не си ме предавал.
Откъде някой като мен може да спечели медал?
Не мисля, че има такава игра, Ралф.
Познаваш толкова хора... - Тапър, искам бира.
Идва. Задръж си мисълта.
Какво казваше? - Казвах...
Няма да издържа още 30 години в боклука. Няма да се върна без медал.
Не знам какво да ти кажа. Може някой да е забравил тук.
Виж в изгубени вещи. - Да видим какво има тук.
Изчезвай.
Гъба? Не.
Какво е това? Не.
Зангииф. Ужас.
Какво правя?
Извинявай и на теб! - Мисията ни: Да унищожим буболечките.
Ние сме надеждата на човечеството. - Добре ли си, убиецо?
От една седмица сме тук, и всеки ден само убиваме буболечки.
Все повече и повече. - Успокой се малко, космонавтче.
Навсякъде е трудно. - И за какво... за някакъв си медал?
Медал? Печелите медал? - Да, Медалът на героите.
Лъскав ли е? - Много.
И пише "герой" на него? И го печелите като изкачите сграда?
И се бием с буболечки. - Има ли шанс да дойда с теб там,
за да спечеля един? - Невъзможно.
Това може би ли е? - Не. Само най-смелите и най-добрите
служат в нашия корпус. Буболечка.
Ние сме надеждата на човечеството.
Внимание! Игралната зала отваря след 5 минути.
Явете се при играта си.
Не си чувствам краката. Какви са тези неща?
Тук мирише на Ралф.
Как се казваше? Нещо геройско?
Геройския дълг.
Съжалявам, Кю'бърт. Аз съм, Ралф.
Стената.
Добро утро, деца. Радвам се да ви видя. Теб също, малкия.
Внимание, жетон! Това не е тренировка.
Идвам златно медалче!
На безименна планета, свръхсекретен експеримент се обърква.
Вие сте последната надежда на човечеството.
Готов за стрелба!
Слушайте, защото няма да повтарям.
Страх е петбуквена дума.
Ако искате да се подмокрите, си стойте у вас.
Време е мама да се гордее с вас. - Обичам мама.
Внимание. Играчът идва.
Я, робот.
Играта започва след три, две, едно.
Ние сме надеждата на човечеството. Нашата мисия:
Да унищожим всички буболечки. Готов ли си, новобранецо. Започваме.
Майко мила.
Момент.
Буболечка на 12 часа. Ти си, новобранецо.
Внимавай. Чудовищата се превръщат в това, което ядат.
Върни ми оръжието.
Застреляй яйцата, преди да се излюпят. - Нещо излиза от тях?
Ужас. - Марковски, обратно в строя.
Добре дами, дотук беше лесното.
Входът за лабораторията е пред нас. - Ще ви чакам вътре.
Не! - Благодаря, но бързам.
Кога игрите станаха толкова страшни?
Измъкнете ме оттук!
Хвани го.
КРАЙ НА ИГРАТА - Какво?
Махни се. Играта свърши.
Изчезвайте.
Прекратете огъня.
Внимание! Върнете се на старта.
Нека ти помогна. Съжалявам за това.
Явно си разстроен. - Марковски!
Кой? Да, да. Аз съм Марковски.
Кое е първото правило в Геройския дълг? - Онче бонче счупено пиронче?
Никога не се намесвай с играещия.
Работата ни е да закараме играещия до върха, за да вземе медал. Това е.
Придържай се към програмата.
Внимание, жетон! - Хайде, дами. Връщайте се на старта.
Няма начин да мина през това отново.
Оцелелия получава медал, а?
"Нови състезатели - цял ден". Супер.
За мен следващата. - Махай се, днес цял ден ще играем.
Извинете.
Къде е разбивачът?
Къде е Ралф? Трябваше да руши сградата.
Тихо, придържайте се към програмата. - Поправи го, Феликс.
Ще го поправя.
Ралф, пуснаха жетони. Време е за игра.
Направи нещо, Феликс. - Дръжте се нормално.
Ще го поправя.
Господи! Къде е?
Г-н Литуак. - Какво има, мила?
Играта се развали.
Ще го поправя.
Явно и играта се е побъркала като баба ми.
Съжалявам, скъпа. Ето ти жетона.
Ами играта? - Утре ще дойдат да я проверят,
но ако не може да се оправи, ще трябва пенсионираме Ралф и Феликс.
Дами и господа, вече не работим. - Без Ралф сме обречени.
Ще ни дръпнат щепсела.
Всички да се успокоят.
Ралф сигурно пак е заспал в бара.
Видяхте ли? Идва.
Това е Кю'бърт. Какво те води насам, съседе?
Какво казва, Феликс? - Момент, позабравил съм кю'бъртския.
Ралф е дезертирал!
Блестящо.
Внимание! Игралната зала е затворена! - Марковски яко превъртя.
Тишина! Буболечки!
Стреляйте!
Кой си ти?
Аз съм Феликс, от играта "Поправи го, Феликс".
Леле, мале. Виж се само колко си красива...
Невероятно.
Внимавай кои батерии зареждаш. Кажи какво търсиш тук?
Търся колега си, Ралф. - Не съм го чувала.
Кю'бърт го е видял да идва насам. - Абсурд, нищо не минава покрай мен.
Дойде от кулата.
Пазете се черупки!
Това беше лесно.
Честито, войнико. За мен е чест да те удостоя
с Медалът на Героите.
Няма начин... - Мирно!
Историята ще помни твоята смелост и саможертва.
Благодаря.
Изпълнен си с добродетели. Нямаш равен.
Благодаря. Свободно.
Ти си най-великият герой на вселената.
Живото превъплъщение на всичко това представлява:
Смелост, почтеност, достойнство под напрежение...
и най-вече... доблест. - Активиране на спасителна капсула.
Пазете се!
Ралф. - Буболечка.
До скоро, загубеняко.
Захарната земя?
Ужас!
Това е играта със състезателните коли от сладки.
Трябва да се махна оттук.
Не. Медалът ми? Къде е?
Не, не. Медалът ми.
Здравейте, г-не.
Здравейте. - Изплаши ме, малката.
За малко да падна. - Как се казвате?
Разбивачът Ралф. - Не сте оттук, нали?
Да, не съм точно оттук. Имам малко работа за вършене.
Каква? - Подрязване на дърветата.
Всъщност ще е хубаво да се махнеш, защото в цялата зона ще подрязваме.
Кои "ние"? - Бонбонената служба.
Къде са другите? - Днес съм само аз.
Тоест не говореше наистина? - Да, точно така.
Скитник ли си? - Не.
Не съм скитник, но съм зает,
затова си отивай у вас. - Какво каза?
Дъхът ти е толкова ужасен, че ушите ми изтръпнаха.
Опитах да бъда мил. - Да бъда мил.
Имитираш ме. - Имитираш ме.
Това е грубо... - Това е грубо...
и разговорът приключи. - И разговорът приключи.
Не бих се хванала за него клон.
От Бонбонената служба съм и знам... - Двойно райе е.
А те са за заблуда.
Защо ръката ти е огромна? - Не знам. А ти защо си досадна?
Защо си толкова... Господи, златна монета.
Не си го и помисляй. - Да се състезаваме.
Няма нужда, защото е моя.
Победих. - Върни я.
Двойно райе.
Благодаря. - Нека поговорим.
Не съм от Бонбонената служба. - Лъжеш дете?
Засрами се, Ралф. - Но не излъгах за медала. Мой е.
Затова катерех дървото. Мой си е.
Важен е за мен. Той е ключът към щастието ми.
Сега вече е мой. - Какво по...
До скоро, загубеняко. - Върни се. Ще те намеря!
Ще те намеря. - Двойно райе.
Няма да се скриеш.
Да, държеше се като шеф. След това отлетя към тази игра
като ненормалник. - Захарната земя.
Буболечките ще сдъвчат играта по-бързо, отколкото ястреб ще отмъкне куцо пиле.
Я пак? - Малоумен ли си?
Имаше буболечка в совалката. Знаеш ли какво представляват?
Не бих казал, г-жо. - Те са като вирус.
Не знаят, че са в играта.
Само ядат, убиват и се множат. Без маяк, който да ги спира,
ще погълнат Захарната земя. И мислиш, че ще спрат?
Да! - Грешка! Вирусите не се спират!
Щом приключат там,
ще завладеят всички игри, докато не остане нищо
освен обвивката на забравените сънища.
Кохът, бордът ми.
Винаги ли е напрегната? - Не е нейна вината.
Програмирана е с най-ужасната история.
Един ден забравила да провери периметъра.
На сватбата й.
Госпожо, идвам с вас.
Много си забавен, но умреш ли извън играта си, няма регенериране.
За вас също.
Работата ми е да поправям, това, което Ралф руши.
И няма да ви моля да си рискувате живота заради него.
И не се шегувам. Идвам с вас.
Граждани на Захарната земя.
Тъкмо навреме. - Посрещнете владетелят ни,
Крал Бонбон. - Здравейте, драги поданици.
Вземете си бонбони.
Благодаря за представянето, Кисел Бил.
И благодаря на днешните аватари. Състезанието беше чудесно.
Беше, но след като Игралната зала е затворена, дойде време
да определим новите аватари за утрешното състезание.
Първите 9 пресекли финиша, ще представят Захарната земя утре.
Състезание. - Успокойте се.
Както знаете, трябва да платите, за да играете.
Цената за участие, е златна монета, спечелена от предишни победи.
Аз имам такава, затова ще бъда пръв.
Крал Бонбон.
Тафита Мътънфъдж. - Кажете сладко.
Адорабийзъл Уинтърпоп.
Глойд Оринджбор.
Крадла на монети.
Само да хвана малката пикла. - Менти Заки.
Сноуана Рейнбоу. Ранцис Флагърбътър
Джубилина Бинг-Бинг. Суизъл Маларки.
Кендълхед.
Бил, кой е последният?
Венелъпи фон Шуитц. - Супер.
Ще участвам. - Венелъпи?
Бъга.
Не, не.
Всичко е наред. Охрана!
Ела тук, малката. - Няма да те нараним.
Върни се!
Ти...
Върни ми медала веднага!
Не, не... - Какво е това?
Какво правиш?
Върни се!
Не мога да мърдам. - Хванахме го.
Супер, ченгетата. Отиде натам. Какво правите?
Приятели, успокойте се.
Всичко е наред. Хванахме чудовището.
Ще поправим щетите. Ще има състезание, преди да отвори Игралната зала.
И аз ще участвам.
Няма начин да се състезавам с бъг. Ранцис, Кендълхед, елате.
Кисел Бил, бъга не трябва да се състезава.
Заведете това нещо в замъка ми.
Бил, обезглави чудовището, за да видим с какво си имаме работа.
Разбивачът Ралф?
А ти поничките ли правиш?
Моля те... Не. Аз съм Крал Бонбон.
Явно си фен на розовото. - Розово-оранжево.
Защо си тук? - Ваше бонбончество.
Станало е недоразумение.
Махнете ме от сладкиша, ще си взема медала и изчезвам.
Медал ли? Лошите не получават такива.
Да, ама аз имам. Спечелих го в Геройския дълг.
Преминал си в друга игра? Ралф! Нали не дезертираш?
Какво? Не, не. - Защото ако мислиш, че ще идваш тук
и ще ми превземаш играта... - Спокойно, ваше бонбончество.
Не съм виновен, че едно от децата на царевицата ми взе медала.
На царевицата? Кой...
Бъга... Монетата, която използва за състезанието, е била медала ти?
Какво? Трябва да си го взема.
Не мога да ти помогна. Вече не е нищо друго освен код.
И ще остане така, докато някой не спечели в края на състезанието.
Явно ще трябва да си поговоря с победителя.
Заплаха ли надушвам?
С изключение на лошия дъх, от който страдаш.
Слушай, вафло такава, не тръгвам без медала си!
Напротив. Уинчъл, Дънкан, извадете го от сладкиша.
И го изпратете вкъщи. И ако пак те видя тук Ралф,
ще те затворя в Забавницата.
Забавница? - Забавна тъмница. Игра на думи е.
Няма значение. Благодарение на теб, трябва да се занимавам с бъга.
Сбогом, Разбивачо Ралф. Не ми беше удоволствие.
Твърд е. - Виждам това. Донеси инструментите.
Какви инструменти? - Тихо!
Какво? Не! - Спокойно, големецо.
Стойте настрана! - Ще избяга.
Извикай дяволските кучета.
Шоколад. Мразя го.
Трябва да си взема медала.
Златото отива при победителя? Деца, може ли да поговорим?
Здравейте, състезатели. - Това е малката крадла.
Кендълхед, Тафита, Ранцис, добре изглеждате.
Дойдохте да видите конкуренцията?
Ето я и моята кола. - Май сама я е сглобявала.
Сама я направих. Най-бързата кола правена някога.
Венелъпи... Приляга ти...
Но трябва да се откажеш.
Няма нужда, защото си платих таксата
и името ми е на екрана. Затова ще участвам.
Крал Бонбон каза, че бъговете не може да участват.
Не съм бъг. Просто имам пикслексия.
Неслучайно има правила, Венелъпи. За наше здраве.
Да кажем, че съм ти. Стоя си в колата...
Карам си и се чувствам добре...
И изведнъж започвам да се бъгвам.
Ти си бомба със закъснител. - И аз се бъгвам.
Какво правите? - Не е хубаво.
Спрете. Рушите я.
Просто искам и аз да се състезавам.
Няма да бъдеш състезател, защото си бъг. И винаги ще си.
Оставете я намира!
Да се махаме!
Разкарайте се, кухи лейки такива, преди да ви хвърля в калта.
Какво гледаш?
Пак заповядай, крадло. - Не съм крадла.
Просто я взех назаем. Щях да ти я върна като спечеля.
Не е монета, а медал.
Монета, медал, няма значение. Върни се в играта си и спечели друг.
Не мога. Спечелих я другаде. В Геройския дълг.
Моля? - Не е това, за което си мислиш.
Сигурно често чуваш "внимавай къде стъпваш" в игра с такова име?
За какво спечели медала, за бърсане ли?
Дано си си измил ръцете. Още едно.
Защо героят пуска водата в тоалетната?
Кажи "защо". - Защо?
Защото беше негов дълг! - Как смееш да обиждаш играта!
Заслужих си медала! Гледай да го върнеш, сестро!
Освен ако нямаш скрита кола във врата си, не мога да ти помогна.
Ега ти идиота.
Ей, гений. Това е челюстна трошачка, не можеш да я счу...
Преживя ли избухването, малкия? - Остави ме намира.
Искаш си медала, нали?
А аз да се състезавам. Ето какво си мисля.
Ако ми помогнеш да си взема кола, ще спечеля и ще ти взема медала.
Искаш да ти помогна? - Само трябва да счупиш нещо за мен.
Какво ще кажеш, приятелю? - Не сме приятели.
Хайде, де. Куче такова.
Нека си стиснем ръцете.
Хайде, джъмбо. Моят човек. Ралф.
Ръцете ми се схванаха. Имаме ли сделка или не?
Дано спечелиш.
Неслучайно наричат приятеля ти "Разбивачът".
Ето я совалката.
Там ли е? - Не. За негово щастие.
Иначе щях да шамаросам трупа му.
И буболечката я няма. Трябва да я намеря, преди да снесе.
Дошъл е насам, но захарните частици в атмосферата заглушават сензорите ми.
Не мога да го засека. Какво му има на тоя Разбивач? Защо е дезертирал?
Де да знаех. Държеше се странно снощи.
Говореше за торта и медали.
Но не мислех, че направи като Турбо? - Турбо?
Вярно, вас скоро ви пуснаха.
Когато Игралната зала отвори врати, ТурбоТайм беше най-популярната игра...
И Турбо... - Турбостично!
Обичаше вниманието.
И когато включиха РоугБластер,
отне вниманието на Турбо. И тогава стана завистлив.
До толкова, че изостави играта си,
и опита да превземе новата. - Не съм виждал такава графика.
Турбостично. - Това не е ли...
Прилича на Турбо. - Какво прави той тук?
Не е за вярване. - Г-н Уитмак?
Накрая Турбо се принуди да изключи двете игри и себе си, за добро.
Да, този егоист е бил като краставо куче, гонещо опашката си.
Нали?
Затова трябва да върна Ралф у дома, иначе и нас ще ни сполети това.
Какво е това?
Пясък нескуик? - Плаващ пясък.
Ще скоча и ще се хвана за лианите.
Не мога да скачам.
Безнадеждно е. Ще се удавим. - Не мърдай, че потъваме по-бързо!
Ще умре! - Я се стегни!
Лианите. Те са смеещи се. Привличат се от това, което ги разсмее.
Удари ме отново.
Не е забавно. По-силно.
Готин си и не мога... - Госпожо, игрите разчитат на нас!
Изпълни дълга си, това е...
Става. Удари ме пак. - Окото ти...
Ще го поправя.
Фантастично. Отново.
Доста си добра.
Разбиваме ги.
Стига с милите очи. Имаме работа за вършене.
Изгубих буболечката.
Трябва ни по-добра видимост. Можеш ли да поправиш совалката?
Определено.
Свърши си работата. Разбий я. - Какво е това?
Ти си престъпник, а? - Стиснахме си ръцете.
Благодаря.
Какво е това място? Къде са колите?
Трябва да си направим. - Не, не.
Не е добра идея. Аз не правя, а руша.
Явно ще бъдеш извън зоната си. Тази е хубава.
Добре дошли в Пекарната. Нека изпечем кола.
Друга игра? - Да, мини игра е.
Имате 1 минута, за да спечелите. - Моля?
Хайде, Ралф. - Изберете съставки.
Сложете важните в купата, а другото в боклука.
Четка за коса? Гащи? Не, не.
Не избираш правилно, малката. - Опитвам се.
Аз ще избера. Не, да.
Ужас. Мляко, да.
Разбъркваме!
Хайде, не се моткай.
Изпичане. Усилете топлината и поддържайте перфектна топлина.
Малко помощ? - Заемам се.
Ралф!? - Няма проблем. Дай сега.
Добре. Още малко. Задръж.
Ставай, Ралф. 15 секунди остават. - Украсяване.
Първо колелата. Четири. - Колко?
Сега глазурата. Нека да е много. - Дадено.
Времето изтече! Поздравления! Ти успя и ето я твоята кола!
Виж, малката... Опитах да те предупредя.
Не мога да правя. Просто руша... - Харесва ми!
Така ли? - Харесва ми!
Има истински двигател и гуми.
Най-накрая имам истинска кола.
Такова произведение на изкуството, трябва да бъде подписано.
Говори Татко Брада. Бъга е в Пекарната.
Свържете ме с Крал Бонбон.
От Венелъпи и Ралф
Имал си зъби? Май не съм виждала да се усмихваш.
Не се усмихвам. Имам газове.
Стой на място, бъг!
И Разбивачът Ралф?
Пали колата! Какво чакаш? Да тръгваме!
Не знам как да карам кола? - Я повтори?
Ранен ли сте, сър? - Не, това беше глазура.
Хванете ги! - Пази се!
Спрете в името на краля!
Излез извън пътя!
Насочи се към Кола планината.
Карай към стената! - Какво?
Между двете близалки! - Луда ли си?
Направи го!
Къде отидоха? Може да са завили.
Намерете бъга и разрушете колата! Тя не трябва да се състезава.
Нека се изясним. Не знаеш как да караш.
Технически знам. Помислих...
Че какво? Ще спечеля магически, защото ми се иска?
Знам, че съм състезател. Чувствам го във фунийката си.
Никога няма да си върна медала.
За какво ти е тоя медал? - Може да ти се стори шокиращо,
но в моята игра, аз съм лошият и живея на бунището.
Супер - Не е. Нехигиенично и самотно.
И този медал щеше да промени всичко.
Ако се прибера с него,
ще получа апартамент, пайове, ледени скулптури, фойерверки.
Работи за пораснали. Няма да разбереш. - Напротив.
Затова състезанието ще ми помогне.
Познай какво? Нито един от нас няма да получи каквото иска.
Какво беше това?
Горещите извори на диетичната кола.
Пазете се от падащи ментоси. - Да, гледай.
Пази се, че е доста горещо. - Да, разбрах.
Какво е това бунище? - Май е незавършено бонус ниво.
Готино е. Намерих скрития вход и сега живея тук.
Виж, виж.
Добре дошъл у дома.
Спя в опаковките от бонбони и обичам да се увивам като бездомница.
Сама? С всичкия боклук тук?
Ами, да.
Всички казват, че съм грешка и не трябва да съществувам.
Какво очакваше? - Слушай, малката...
Знам, че не ми е работа, но защо стоиш в играта?
Нищо не знаеш, нали? Бъговете не напускат игрите си.
Едно от хубавите неща да си на мое място.
Какво правиш? Спри се. Знам, че е бунище, но само това имам.
Ако ще си състезател, трябва да се научиш как да караш.
А това няма да стане без... писта.
Така. Да започваме. - Ще се науча как да карам.
Ти знаеш ли как да караш? - Не съм карал, но...
Днес карах совалка. - Ама катастрофира.
Влизай. Колко трудно може да е? Запали я.
Браво. Има бутони на пода. - Педали.
Точно. Сега...
Това трябва да е газта.
А това трябва да е спирачката.
А това... почакай... Какво е това? Нищо не прави.
А какъв е този джойстик?
Браво. Да опитаме отново.
Браво, продължавай. Сменяй скоростите.
Казах ти, че ми е в кръвта.
Не е ли най-добрата? - Ралфи, виж това.
Внимавай!
Как се справих?
Замалко да взривиш планината. - Добра забележка.
Трябва да контролираш бъговете. - Добре, добре.
Дали имам шанс?
Мъничък. - Ще спечеля!
Чукни пет.
Намерихте ли... Кажете, че сте я намерили?
Не сте?
Оставете ме!
Горе, горе, долу, долу, ляво, дясно, ляво, дясно.
Начало.
Кодът. Кръвоносната система на играта.
Къде си? Стадионът, не. Джъмботронс.
Ето го. Купата за победителя.
Едно от тези неща, не е като другите.
Ще ти намерим нов дом.
Успях.
Бил, излизам. Ти отговаряш за замъка, докато се върна.
Лицето ти е още червено, май трябва да го удариш пак.
Това не е травма, г-жо.
Просто съм много щастлив.
Добре. - Трябва да ви призная.
Вие сте огън момиче.
Ти си огън момиче.
Огън момиче.
Огън...
Излизай! - Казах, че сте огън момиче?
Излизай!
Майко мила.
Да?
Аз съм Феликс, сър, от "Поправи го, Феликс".
Виждали ли сте приятелят ми, Ралф? - Разбивачът?
Да, точно.
Трябваше да го заключим, когато имахме шанс.
Да го заключите? - С теб няма да допуснем грешка.
Хайде, губим време, Ралф.
Това наистина се случва. Не мога да повярвам.
Сънувала съм го толкова пъти...
И сега мисля, че мога да повърна. Като "повърня".
Какво? - Повръщане и оригване в едно.
И го усещам в устата си как се надига. Невероятно е.
Да, така е.
Ще бъда състезател? Ами ако играчите не ме харесат?
Кой няма да хареса дрипла с мръсна коса?
Всички ще те харесат.
Знаеш ли защо? Защото си победител.
Победител. - И си сладка.
Сладка съм. - А всички обичат сладките победители.
Ако се притесниш,
не спирай да си повтаря: "Трябва да спечеля заради Ралф".
И се забавлявай. - Ясно!
Момент. Почакай.
Къде отиваш? - Забравих нещо. Веднага се връщам.
Деца.
Ралф, ето те и теб.
Ти. - Идвам сам и без оръжие.
Писна ми от теб! - Успокой се, моля те.
Ще ти разкажа играта!
Няма да удариш човек с очила, нали?
Удари ме с очилата...
Добре изиграно. - Какво искаш Бонбон?
Искам да поговорим. - Не ме интересува какво ще кажеш.
Ами това? Това интересува ли те?
Медалът ми... Как... - Няма значение.
Твой е. Вземи го.
Искам само да ме изслушаш. - За какво?
Знаеш ли кое е най-трудното в това да си крал?
Да върша правилното. Без значение как. - Давай по същество.
Колкото и да е тъжно, Венелъпи не може да се състезава.
Защо сте против нея? - Аз не съм...
Опитвам да я предпазя. Ако спечели състезанието,
ще бъде добавена в списъка.
И играчите ще могат да я избират.
И когато видят, че започва да се бъгва,
ще помислят, че играта е развалена.
И ще ни дръпнат щепсела.
Всичките ми поданици ще станат бездомни.
Но има един, който няма да избяга, защото е бъг.
Помощ. Някой да ми помогне.
И когато изключат кабела,
тя ще умре с нея. - Не може да си сигурен, че ще стане.
Играчите може да я заобичат? - А ако не успеят?
Знам, че е трудно, но героите трябва да вземат трудни решения, нали?
Не може да се състезава, Ралф. Но мен няма да ме изслуша.
Мога ли да разчитам на теб да я вразумиш?
Добре. Ще ви оставя насаме.
Върнах се.
Липсвах ли ти? - Да...
Може ли да поговорим? - Първо, коленичи.
Какво? Не. Трябва... - Направи го!
Добре. - Сега затвори очи.
Венелъпи... - Млъкни и ги затвори.
Добре, отвори ги.
"За Миризливко". Благодаря ти.
Обърни я. "Ти си моят герой"
Направих я в случай, че не победим.
Не че има шанс това да стане.
Благодаря, малката. Слушай... - Стани, благородни шампионе.
Имам среща със съдбата.
Ралф, хайде, размърдай се.
Мислех си... - Това е опасно.
На кого му пука за състезанието?
Не е смешно, Ралф. - Говоря сериозно.
Беше забавно да построим колата, но... може би...
Не трябва да го правиш. - Ало? Ралф там ли е?
Искам да говоря с него. - Казвам, че не може да си състезател.
Защо? Защо ще...
Момент...
Не. - От къде го взе?
Ще бъда честен с теб. Говорих с Крал Бонбон.
Крал Бонбон? Продал си ме? - Не съм.
Не разбираш. - Разбирам, предателю.
Не съм предател... - Доносник.
Не ми трябваш. Ще спечеля сама.
Опитвам да те спася, малката. - Остави ме.
Знаеш ли какво ще стане, като те видят, че се бъгваш?
Ще помислят, че играта е развалена. - Не пука!
Ако изключат играта ти,
ти също ще си заминеш. - Разкарай ми се от пътя.
Ще отида на състезанието. - Няма.
Свали ме веднага, Ралф! - Няма.
Правя го за твое добро.
Почакай.
Не, не. Моля те, Ралф.
Не... Спри.
Не...
Наистина си лош.
Има ли някой вкъщи?
Феликс, Мери...
Наистина го направи. - Джийн, къде са всички?
Тръгнаха си, след като Феликс не се върна.
Всички се паникьосаха.
Но вече съм тук. - Късно е, Ралф.
Литуак ни изключва сутринта.
Но в крайна сметка си държа на думата.
Мястото е твое, Ралф.
Джийн, почакай.
Не исках да става така.
А какво искаше, Ралф? - Не знам. Просто...
Писна ми да живея сам в боклука.
Сега ще живееш сам в апартамента.
Ей, я ми обясни нещо.
Ако Венелъпи не е трябвало да съществува,
защо снимката й е върху играта?
Какво се случва тук? - Нищо...
Говори, че ще те оближа. - Не би посмял.
Като шкурка е.
Колко ли ще ми трябва, за да стига центъра ти?
Кажи го на погребението ми. - Както кажеш!
Неслучайно те наричат Кисел Бил.
Достатъчно ли беше? - Добре, ще ти кажа.
Венелъпи беше състезател, докато Крал Бонбон не реши да я затрие.
Да я затрие? Затова е бъгава.
Защо го е направил? - Не знам.
Както кажеш. - Кълна се, че не знам.
Заключи паметта ни и не помня защо. Никой не помни. Но знам това.
Ще й попречи да е състезава, защото ако пресече финала...
Играта ще се рестартира и тя няма да бъде бъг.
Къде е тя? - В забавницата с Феликс.
Кълна се, че само това знам.
Не ме вкарвай в ужасната си уста.
Стой тук. - Добре, обещавам.
Знам, че си тук някъде.
Захаринен кошмар.
Къде?
Денят на страшния съд и Армагедон са си направили дете.
Ехо? Има ли някой?
Помогнете ми.
Какво казваше? Ще го разруша.
Защо поправям всичко?
Феликс. - Ралф, радвам се да те видя.
Всъщност, не. Какво ще кажеш в своя защита?
Не искам да слушам. Не ти говоря.
Добре тогава. Но трябва да поправиш колата.
Нищо няма да правя за теб.
Толкова съм ти ядосан. Знаеш ли на какво ме подложи?
Къде ли не те търсих. За малко да се удавя в шоколадово мляко.
И срещнах най-хубавото огън момиче.
Дори ме накара да се изчервя.
Но тя не отвърна на чувствата ми. И сега съм в затвора.
Феликс, стегни се.
Не знаеш какво е да си отхвърлен и да бъдеш престъпник.
Напротив. Това ми е ежедневие.
Така ли? - Затова и избягах.
Опитах да бъда добър, но не съм. Лош съм и имам нужда от помощта ти.
Имам момиче, на което му трябва колата. Моля те, поправи я.
Обещавам да не опитвам да бъда добър повече.
Знам, знам, идиот съм.
И? - И инат.
И? - Егоистично бебе.
И? - И съм миризлив.
Най-миризливият.
Поданици мои, изправям се пред вас без грам колебание, за да ви покажа,
че не съм бил толкова щастлив, изричайки тези думи.
Нека състезанието за избраниците да започне.
Помни, че не е нужно да печелиш, само пресечи финала и ще си състезател.
Вече съм.
И ще спечеля!
Бонус.
Ала смачкване.
Сладки ракети. - Хапнете си бонбонки.
Зад теб. Пред теб.
Това е бъга. - Бъга.
Запали ги Кендълхед.
Какво е това? Черешови бомби.
Казах ти, че си просто инцидент.
Свещичката ми.
Трябва да се въздържам. Без повече бъгове.
Нека завършим без повече изненади.
Дано си щастлив. Играта ще изчезне заради теб.
Ти се върна. - Тихо, Феликс.
Буболечката, която внесе, се е размножила.
Умря в карамеленото блато.
Грешиш.
Отивайте към Централната станция.
По-бързо.
Не.
Разкарай се от пистата ми. - Луд ли си?
Забраних ти да пресичаш финала.
Престани.
Ралф, виж. - Малката.
Спри! - Няма да ми развалиш работата.
Това не е ли...
Няма начин...
Какво... Кой си ти? - Турбо. Най-великият състезател.
И не препрограмирах тази игра,
за да може някой да ми я отнеме.
Турбостично. Край на пътя, бъг.
Бъг. Това е.
Хайде, Венелъпи. Съсредоточи се.
Ще го направиш само още веднъж. Съсредоточи се.
И... Бъгване.
Не.
Не е за вярване, успях.
Не.
Идвай, малката. Финишът е чист.
Не.
Добре ли си? - Да. Нека да завършим.
Господи! - Трябва да се махаме.
Не преминах финала. - Вече няма такъв.
Хайде, движете се по-бързо.
Ралф, няма да стане. - Ще опитаме.
Казах ти, че не мога да напусна.
Хайде. - Спри, Ралф.
Ще стане. - Няма смисъл.
Всичко е наред, Ралф.
Това са всички, Феликс. Трябва да взривим изхода.
Отивай без мен.
Ами играта? - Няма какво да сторим.
Без маяк няма как да спрем чудовищата.
Маяк... Остани с Феликс.
Ще го заема, г-жо. - Къде отиваш?
Имам работа за вършене.
Ще се видим на финала. - Почакай.
Феликс, зад мен.
Още веднъж.
Добре дошъл на последното ниво. - Турбо.
Заради теб, Ралф, сега съм най-опасния вирус в Игралната зала.
Мога да превзема всяка игра.
Бих ти благодарил, но ще е по-забавно да те убия.
Върни се тук, малкия.
Къде си мислиш, че отиваш.
Не сме приключили.
Нагоре. - Не.
Назад.
Малката.
Виж, това е приятелката ти.
Нека да я гледаме как ще умре. - Не.
Край на играта и за двама ви. - Не.
Само за мен.
Ралф. - Венелъпи.
Лош съм и това е хубаво.
Никога няма да бъда добър. И това не е лошо.
Не искам да бъда друг, освен себе си.
Здравей. - Не се тревожи, всичко е под контрол.
Защо отиваме към светлината...
Не, не. Да...
Отиваме към светлината.
Шоколад. Обичам шоколад.
Красив шоколад.
Успя, Ралф. Браво, приятелю.
Аз...
Всичко е поправено. - Готова ли си?
Определено.
Каква блестяща магия.
Сега си спомних.
Да живее владетеля на Захарната земя,
Принцеса Венелъпи. - Помня. Тя е принцеса.
Вярно. - Съжаляваме за държанието си.
Шегувахме се. - Правех каквото Тафита ми каже.
Като милостива принцеса, постановявам,
че всеки, който е бил лош с мен, ще бъде...
Екзекутиран. - Моля?
Моля ви. - Господи.
Нещата станаха интересни.
Не искам да умра. - Шегувам се.
Така ли? - Спри да плачеш, Тафита.
Опитвам, но не мога.
Това ли е истинската ти същност?
Принцеса. - Луд ли си?
Това не съм аз. Това съм аз.
Кодът може да казва, че съм принцеса, но аз се познавам.
Аз съм състезател с най-хубавата сила.
Тук съм. Там съм. Бъгвам тук-там. Не си го давам.
Но без принцеса, кой ще е лидерът ни? - Да, кой?
Аз. Мисля си за конституционна демокрация.
Президент Венелъпи фон Шуийц. Хубаво е, не мислите ли?
Феликс, Ралф, Игралната зала скоро отваря. Тръгвайте.
Може да останеш да живееш в замъка.
Ще имаш собствено крило, в което никой няма да се оплаква
и да се държи лошо с теб. Ще бъдеш щастлив.
Вече съм щастлив. Имам най-добрият приятел на света.
А и имам работа за вършене.
Може да не като да си президент,
но е мой дълг. И е важен дълг.
Ралф, идваш ли?
До скоро, президент Птичи пера.
Оревоар, адмирал Долни гащи.
Сбогом, баронеса Сопол.
Сбогом, майор Миризливко. - Аста ла виста.
Ралф... - Следва продължение.
Ще го разруша.
Ралф се е върнал. Не е ли чудесно?
Играта си е наред. - Радвам се да кажа,
че карам игрите една по една.
Работата не се е променила.
Но вече всички са мили с мен.
И това ме замисли за хората, които са без игри.
И ето какво направихме. - Ще го разрушим!
Решихме да помогнат в бонус нивото. - Ще го поправим.
Не сме били толкова известни от години.
Невероятно е. Играчите казват, че сме ретро,
което значи стари, но хубави.
И реших, че да живея в бунището не ме кара да се чувствам добре.
Затова почистих, и построих няколко къщи и за новите.
С малко помощ от Феликс.
И познайте кой е кумът на сватбата му?
Точно така, приятели. Самият той.
Страшна афера, трябваше да я видите.
И без нито една буболечка.
И нека кажем, че имаше сълзи.
Но трябва да кажа, че най-хубавата част от деня ми,
е когато ме хвърлят от покрива, защото когато ме повдигнат,
виждам перфектно Захарната земя. И виждам Венелъпи да се състезава.
Момичето има талант. И играчите я харесват дори с бъговете.
Точно както предположих.
Нямам нужда от медал, за да знам, че съм добър.
Защото ако малката ме харесва...
Колко лош мога да бъда?
Превод: Боян Николов а.к.а technoboy
Обработка и 3D динамични субтитри: Phoenix
@ UNACS TEAM 2013