www.titlovi.com
Vozaču!
- Srećan Vaskrs, Ekselencijo. - Šta želiš, Stepan?
Možeš li da voziš do Kasbeka i pitaš Generala Bounjina da dođe odmah ovamo?
Da nije kasno za crkvu da spasi tvog gospodara?
- 25 franaka? - Ne, 10.
U vaskršnjoj noći? 20.
- 15, Ekselencijo. - U redu, Stepan.
- Srećan Vaskrs i tebi. - Požuri.
- Ostavite to meni. - Molim te, vrlo je važno.
Vidi, Bob. Nećeš da okusiš rusku hranu?
Brže! Brže!
Brže! General...
..samo sam zabrinuta za vaše mesto. - Uvek je zadovoljstvo videti vas, gđo.
General Bunjin, moj muž.
Oprostite, Generale. Grof Beresov vas čeka napolju.
- Ima poruku za vas. - Od Stepana?
- Da, kaže da je važno. - Odmah ću.
Izvinite me na kratko.
- Ona je ovde? - Da, gospodine.
- Gde? - Tamo. Kod drveta.
- Siguran si? - Da, Ekselencijo.
Dobro. Čekaj me.
Srećan Vaskrs. Srećan Vaskrs, Ana Koref.
To je Ana Koref. Ili su te tako zvali u prihvatilištu St. Cloud.
- Vidite li sličnost? - Ne više od 100 žena koje je imaju.
Nemaš razloga za strah, obećavam.
- Zašto uvek bežiš daleko? - Uvek pitanja. A ne znam odgovore.
Možda,da nisi rekla časnoj sestri ko si, ne bi ni bilo pitanja.
- Ko sam ja? - Velika vojvotkinja Anastasija, verujem.
U prihvatilištu časne sestre znaju biti ljute.
- To je zarazno. - Znači, priznaješ da si bila u prihvatilištu?
Stepan, jesi li siguran da je to ista žena koju si video u pruhvatilištu St. Cloud?
- Da, gospodine. - Idemo.
Ostavite me, molim vas! Pustite me!
General je rekao da ga čekamo na uobičajenom mestu.
Čekati! Na šta to liči!? To je Bunjinova bezočnost.
- Zar nam nije ostavio poruku? - Da, rekao je da će se brzo vratiti.
Kasni! Uvek kasni.
- Petrovin, Dosao je čas da progovorim. - Znam.
Ti meni samo kaži šta nameravaš da kažeš Bunjinu.
Ipak, budi srećan sada. Za nedelju dana, govorićeš to u zatvoru.
Petrovin, zabranio sam tu reč.
- Nisam čuo to. To bi bio logičan kraj ove smejurije.
Smejurije? Tvoje oči su zasijale kao pobesnelim kaluđerima..
..kada si čuo da bi careva ćerka mogla biti živa.
- To je bilo smešno. - A ti zasijaš...
..kad čuješ da imaš 10 miliona nasledstva.
- Podjednako smešno. - Nije podjednako.
10 miliona leži i čeka u Engleskoj banci.
Ali Velika Vojvotkinja Anastasija Nikolajevna je zakopana u Rusiji.
- Vodka? - Ne, hvala. Upropastio bih stomak.
Oduvek Bunjin odlučuje o poslovanju naše firme..
Bunjin odlučuje? Ova ideja je bila moja!
Moje godine bankarskog iskustva ne služe ničemu.
Pronašao sam metod prodaje deonica akcionarima...
..plaćaju da se traži njihova voljena Velika Vojvotkinja.
Odradio sam mnogo akcija zarad njenog nasledstva..
...mnogo akcija zarad naše imovine.
- Moj savet.. - Znam! Bunjin je bio niko.
Bunjin je bio niko...
Dobro veče, drugovi.
Ako taj izraz ne para vaše bele ruske uši.
- Uh? Oh,Izvini. - Izvini.
- Sastanak je sazvan po narudžbi. - "Po narudžbi. Tek tako?
Mogu li dobiti finansijski izveštaj?
- Finansijski... - Da, finansijski izveštaj.
- Ovo je drugi izveštaj, General. - Sve u svoje vreme, Petrovin. Nastavi.. černov.
Danas, naša imovina iznosi...
uh... tačno 5,250 franaka.
Novo odelo ti stoji odlično, černov.
Grešim, ili ovde nedostaje 9,000 franaka od našeg poslednjeg sastanka?
Dragi generale, mogu li vas pitati...
..koliko plaćate ovaj klub?
15,000 franaka za deonice, eto koliko!
- Živimo u jednoj sobi, Petrovin i ja... - U dve.
- Delimo spavaću sobu. - Ovo nije sastanak za kućne probleme.
- Nastavi sa obračunom. - Kućni problemi, hmm!
275 franaka Nataliji Jakovskoj...
..bivšoj šnajderki carske porodice..
..račun za informacije o rublju i dimenzijama.
- Dobro si upotrebio informacije. - Lično sam ga nacrtao.
- Ovo su njene tačne dimenzije. - Kruna je lepo naglašena.
Pf, bolje bi bilo da je lice.
Kasno je za sve! Propali smo.
Kao sin bivšeg đakona na dvoru Njegovog Visočanstva, morate imati više vere.
Voleo bih da je moj jadni otac, blagosloven bio, imao manje.
Dobro, černov, molim te. Daj mu novosti.
Radije bih da prvo njegove...
- Moje? - Poznajem taj osmeh..
Kladim se da imaš drugo prijatno iznenađenje za nas.
- Nije važno. šta se desilo, Petrovin? - Černov je zvao...
Sazvao sam savet akcionara.
- O, kako ljubazno od njih. - Ljubazno, uh?
Stari General Anikin je bez uvijanja prešao na stvar.
"Prošle godine," reče, "počele su da kruže glasine da Vojvotkinja Anastasija Nikolajevna...
..ćerka Njegovog Visočanstva Nikolaja Drugog...
..nije ubijena sa ostatkom njene kraljevske porodice..
Ali kako je uspela da pobegne je čudo.
"Prošle godine vi i vaši prijatelji došli ste kod nas sa tvrdnjom..
..da znate da je Njeno Visočanstvo bila negde u Berlinu.
I našli ste je, ali vam je pobegla.
Onda nam je palo na pamet da upotrebimo riđokosu?
- Ne, ne, onu koja se uvek kliberi. - Do riđokose ćemo doći kasnije.
- Nastavi. Onda ,reče, potrebno nam je više novca da je nađemo.
Opet smo uspeli. Onda si rekao da si je našao, ali je bila bolesna.
- Više novca. - Bolesno?
- Oh, bila je to Galina. Glupo. - Koliko dugo može biti bolesna, černov?
Koliko para možeš da istreseš iz naših plitkih džepova, černov?"
- Koliko dana su nam dali, černov? - Ismejavaju nas, Generale.
- Dali su nam tačno osam dana. - Osam dana za šta?
Osam dana da napravimo Njeno Visočanstvo, Veliku Vojvotkinju Anastasiju.
- Ili ćemo u zatvor zbog obmane. - Zbog obmane!
- Pa, to traje već dovoljno dugo. - Je li to sve što imate da kažete?
Stvarno mi se gadi kako mu dopuštaš da te muči...
kako voliš da se mučiš... i ti uživaš da mučiš njega.
Ne naročito. Ja, prosto, mislim da je to poželjno...
..da tačno utvrdimo situaciju u kojoj se nalazimo.
- Pre nego što predložim dogovor oko toga. - Šta sam ti rekao?
U redu, Generale, dajte svoje iznenađenje. Gde je ona?
- Ko je to? Žena koju je Stepan video u prihvatilištu u St. Cloud!
Tačno. Konačno smo je našli.
- Stvarno? - Ne.
- Naravno, Ona ne priznaje da je bila tamo. - Ne.
- Stvarno? - Ne priznaje da je rekla časnoj sestri...
- ..da je careva ćerka. - Šta priznaje?
- Ništa. Mislim da laže. - Onda, zašto joj veruješ...
Ali, važna stvar u ovome je ,što, postupajući pravilno, mogla bi nam koristiti.
- Kako? - Ona je neosporno čudna pojava.
- U kom smislu? - Videćete.
Ona je intrigantna i neobična.
Naravno, to može biti posledica amnezije.
On i njegova iznenađenja. Kao da tragaš za velikim vojvodom.
- Ne bi puno našao. - Stepan.
Uvedi je.
- Dođi ovamo.
Ne brini. Ova dva gospodina su prijatelji.
Evo, sedi.
Hoćeš li vodku? Prijaće ti.
Hvala.
Ništa strašno. Samo će da te pregledaju.
Pregledaju? Jesu li doktori?
- Pomoćiće mi? - Doktori? Ne.
- Nisu doktori. - Ne, ne. Trebali smo da zadržimo riđokosu.
Careva ćerka, a pije kao kozak.
- Mogu li dobiti cigaretu? - Naravno.
- Gde sam? - Rekoh ti, među prijateljima.
- Čudno. - Šta?
- Sličnost sa ostalima. - Da. Sve žene.
Uzmite u obzir, gospodo, kroz šta je sve prošla.
Ulice, verovatno. Mogu zamisliti njen hod.
- Ustani. - Šta ste rekli?
O, ho, ho! Rekao sam, ustani.
Hoćemo da vidimo kako hodate ovuda, ako želite.
Mm, Ne. Barem smo riđokosoj mogli da ofarbamo kosu.
Ali hod? Velike vojvotkinje su učile da hodaju sa knjigom na glavi.
- Mogao bi ih prepoznati jedino po njihovim kočijama.
Oh. Kameni zidovi.
O čemu ona priča? černov?
Knjigovođa koji vas je zamalo upropastio falsifikovanjem, pre 12 godina..
..biste li prepoznali njegov hod danas?
Biste li prepoznali osmeh devojke koju ste znali pre deset godina?
- Mislim da ne. - Vi ste budale, obojica.
Tvoje ispitivanje je kao da je ovo prava Anastasija.
Ovo nije Anastasija.
Ubijena je pre deset godina.
Nismo tražili nju, gospodo.
Našli smo samo prihvatljivu kopiju.
Prihvatljiva, da, ali ovo je neprihvatljivo.
Molim vas, budimo konstruktivni. - Šta će odbor reći?
- Mnogi od njih su videli original. - Kako?
Na dvorskom balu, sa balkona?
U crkvi, kod svetlosti sveće.. ..lelujave senke?
Da, ja sam je viđao, mnogi su je viđali. Izdaleka.
- Ili u novinama. A šta je sa slugama? - Neki od njih su ovde u egzilu.
Viđali su je uplakanu i opet će.
- U redu, a porodica... - Porodica? Ako je i imala najbližu porodicu...
Neću pokušati kod njih, zato što su mrtvi.
Možete li da se prisetite stričeva, tetaka, rođaka?
- Ja ne mogu. - Ne možete ničega?
Oni će zatvoreni u svojim spavaćim sobama, tajno gledati požutele fotografije...
..a ova će žena ličiti.. - Ova?
Da, ova. Ruž će malo popraviti usne,
malo pudera, nova frizura.
Haljina liči na drugo doba.
Hodanje, ponašanje, izgovor učene ličnosti, imena, mesta.
Bilo bi lakše ako bismo je predstavili komisiji..
- kako leži u kovčegu. - Da, nema pitanja, nema odgovora, nema grešaka.
- I nema novca. - Znam! Sad znam!
- Znaš, šta? To je podrum.. ..odoveli su me dolje da me streljaju!
- Jesi li luda? Ovo je nečuveno. - To je podrum!
- Sedi. Sedi! Rekao sam! - Ne!
Dobro je, dobro je.
- Još malo glume, možda. - Šta?
On joj je rekao kako su je stvarno ubili u podrumu...
Ne lupaj! Nisam joj rekao ništa.
Ova žena, bez sumnje zna da čita.
I sigurno, o njihovoj smrti u podrumu je dovoljno napisano.
- Neko kaže da ona nije ubijena. - Gde si to našla?
On samo reče: Iz knjige, ili priče koju sam pričala.
- Glasine, šuškanje. - Ili je zaista..
Ili nije, i ova žena takođe, takođe je... nešto.
Takođe luda, pametna, lukava.
Nije me briga ko je ona. Odgovara nam za važnije stvari.
Ustani. Dođi ovamo.
- Šta je to? - Samo crtež. Priđi bliže.
Okreni se.
- Tačna visina. - "Tačna visina!"
Da, kruna odgovara njenoj glavi.
Čiji je crtež? Ko je to?
Princeza. Velika Vojvotkinja Rusije koja je umrla 1918. godine,
Princeza!
Petrovin, čašu vode.
- U redu je. U redu je, - Petrovin. Njena Visost je bolje.
- Ne zovite me tako! - Gde si to čula?
I kako znaš gde se koristi to što si čula, i kada.
Ti si ta koja je rekla časnoj sestri da si Velika Vojvotkinja Anastasija?
- Bolesni ljudi dobijaju bolesne ideje. - Tada si bila u prihvatilištu u St. Cloud.
A pre toga? u Berlinu?
- Pustite me odavde! - Znaš gde si bila?
Bila si! I nisi bila! I zašto?! I zašto da ne?!
Na pitanja kao što su ova može se samo lažima odgovoriti.
- Pustite me, pustite me! - Stani! Stani!
Ne. Ne. Molim vas.
Molim vas, nemojte, nemojte!
- Pogledaj joj ruke. Pogledaj. - Šta?
Želi da joj pogledamo ruke. Dobro. Dođi.
Dođi ispod svetla.
Sedi.
Otvori ruke.
Rekao sam vam da je neobična pojava.
- Na dlanu obe ruke, ožiljci. - Od metaka.
Sada, pogledajte joj glavu. Iznad leve slepočnice..
..usko ulegnuće, proteže se skoro do čela.
- Baš kao što sam rekao. - Gde si zadobila te ožiljke?
Poklon nepoznatog obožavaoca.
- Gde? - Ne sećam se.
Rane kao ove, a ti se ne sećaš?
- Ko si ti? - Niko.
- Ko su ti roditelji? - Niko.
- Odakle si? - Iz reke.
- Pre toga? - Iz ludnice.
- A pre toga? - Iz druge reke i druge ludnice.
Ma daj. Ko si ti?
- Ti mi reci. - Ama, moraš biti neko!
- Zašto? - Niko, ništa, niko.
- Neverovatno. - Ali veoma povoljno za nas.
U redu gospodo. Dođite. Sumirajmo činjenice.
Kap prvo, ona ima neospornu sličnost, što je zadivljujuće.
Drugo, očigledno je dovoljno pametna da nauči ono čemu je učimo.
Neslaganje u njenom pamćenju može biti karakteristično za povređenu glavu.
Treće, nema nikakav identitet.
Što znači da će biti isuviše teško za svakoga da dokaže da je ona neko drugi.
- četvrto.. Imamo osam dana.. - Tačno.
Sve ide u korist kandidata... Dva prema jedan, odlučeno.
Dva prema jedan, odlučeno!?
Znaš li da je u pitanju 10 miliona funti?
- 10 miliona? - Da, draga. Nasledstvo od 10 miliona funti..
Ostavljeno od cara u banci u Engleskoj!
I vi želite sve da rizikujete sa ludom ženom?
Morala bih biti u prihvatilištu. I kako će neko poverovati..
..da je ona bila ta koja je pokrivena čučala na podu, a još nije bila ni rođena.
Ko je ovde lud!? Neću da učestvujem u tome.
Hajde, hajde, draga. Ne moraš da budeš toliko ponosna.
Velike Vojvotkinje jesu ponosne, Ali i skromne, isto tako.
- Mogle su biti ubijene, prodate, ne. - Vidi ti nju!
Luda kao šeširdžija! Ona stvarno misli da je Anastasja.
- Ne znam! Nisam. - Ali može biti.
- Mogu stvoriti Anastasiju. - Ona je mrtva. Ti si to rekao.
- Ne mora da znači. - Molim vas, niko neće poverovati u to.
- Porodica. Reći će da laže. - Možda neće, možda će je prihvatiti.
Za 10 miliona, rado.
Prihvatiće mene ili moj novac?
- Je li to ono što hoćete? Ne, odlazim. - Zar to neće svako?
- Gde? U reku ili u ludnicu? - Nemate isprave..
policija bi vas odmah uhapsila.
- Ako ne umre od gladi uskoro. - O, dođi, dođi.
Zašto si pričala te priče u bolnici?
Maloj časnoj sestri? Oči su joj rasle kao detetu.
A onda, uveče,donosila mi je nešto posebno za jelo.
- Pomorandžu, ili grožđe. - Mi ti možemo doneti i više.
Ali u drugoj bolnici sam pričala drugu priču, i u nju su poverovali, takođe.
Posebno u onu kako se voz prevrnuo..
Kad smo bili blizu rudnika..
voz je eksplodirao, parčići metala su se rasprštali kao vatromet...
..svud oko nas.
čovek pored mene je bio mrtav, i čovek pored njega, takođe.
A ja sam samo ozleđena.
Oh. Eto kako si zadobila ožiljke.
Da, izgleda tako.
Mada, ti ne možeš da se setiš?
- Ja..ja..ne mogu, uvek.. ..to dođe i ode.
- Kao pramen magle. - Ali, to je ono što ti hoćeš, što mi hoćemo.
Sve ono što hoće kraljevska porodica.
Sve sam to čula ranije. Sve to. Reci čega se sećaš..
Jesi, nisi... ...poznajem te, ne poznajem...
- Oh, to sam mnogo puta čula. - Gde?
- Bukurešt, Berlin... - Berlin?
Kina..ne sećam se!
Ali ushićenja i obećanja.. ..njih se sećam.
A zatim, kad pamćenje izda..
Razočaranje, bes, otpuštanje!
Isterivanje na ulicu, propast, obmana.. Niko!
Oni su pogrešili. Ovoga puta neće biti promašaja. Ne sa mnom.
Dakle, slušaj, želiš da znaš ko si, zar ne?
O, da.
Želiš da nađeš svoju porodicu?
Da, da.
Izgubila si identitet, ali sa mnom ćeš ga naći.
Oh, molim vas, ja... ..ja sam umorna.
Znaš da sam u pravu. Album. Iskoristi šansu! Imaš samo jednu.
Oh, umorna sam od dokazivanja.
Ne moraš ti ništa, sve ću ja.
Pogledaj.
To si ti na palubi jahte tvog oca.
- Standard. - Standard?
- Znaš ime? - Piše na čamcu.
Oh, da. Ovde si sa svojom porodicom:
Tvoj otac, car, tvoja majka, sestra, tvoj mali brat.
- Moja porodica. - I ovde.
Gledaj.
1913. tri stota godišnjica Kraljevstva Romanovih.
Ovde si na galeriji Zimskog Dvorca:
A ova devojčica, ovde...
..to si ti. - Hiljade njih klanjaju.
Pevaju, "Bože blagoslovi cara."
- Narod. Tvoj narod. - Da. Da.
- Mogu ih videti, a ti? - Mogu.
A sad, predstaviću vam moje osoblje: Boris Andrejevič černov.
Bivši Petrograđanin, bankar
Petar Ivanovič Petrovin, bivši student teologije.
Sergej Pavlovič Bunjin...
General čerkeskog puka bivši ađutant...
odan ličnosti Njegovog Visočanstva, Nicholaja II...
Cara cele Rusije.
Onda ja...ja sam Njeno Carsko Visočanstvo...
Velika Vojvotkinja Anastasija Nikolajevna.
Još jednom.
Probuđena u pola noći i odvedena u podrum..
A onda? Bez najave... ...straža se pojavila na vratima...
..i otpočela vatru.
- Jedan onesvešćen, zaklanjao je telo sestre. - Koje sestre?
- Pa Olge? - U redu.
Da.. bela haljina.. ..onda tama.
Jedan od ubica me udara puškom.
Kasnije, dva brata su između stražara došla u podrum...
da pobegnu od smrti.
- Jedno telo se micalo. - Njeno.
Sakrivena u drvenim kolima ispod slame...
zatrpana snegom, bez obzira na njenu groznicu.
..pobegli su preko imanja...
potkupljeni stražari sa draguljima zašivenim u bluze.
- U suknje. - Zar?
- Onda si se zaputila...?
- Ne znam. Balta. - Balta.
I, ovuda preko Rumunske granice...
- Bukurešt.
- I tamo? - Tamo..
Tamo je umrla od tuge...
..i bacila se u more...
koracima starog Ruskog valcera.
Bio bi to sasvim dobar kraj.
Ikona. Videla si je ranije, pretpostavljam.
- Sećaš se? Gde je bila? - U maminoj spavaćoj sobi.
Bila je vrlo religiozna i stavljala je svete slike svuda.
- Dobro. - A knjige, albumi...
..kao ovi, rastureni okolo, razbacani po stolovima.
Dnevna soba je bila između mamine sobe i tat..
O, ne, to je bila čitaonica u bolnici. Kako glupo.
- Još kafe? Nećeš da spavaš. - Nemaš vremena.
Neću uvek mnogo, ali hvala.
- U redu.
- Gde smo stali? Da. Tvoja majka. - Nemoj da se uzbuđuješ.
Ali ja znam zašto pričam o tome! Ostalo nam je još tri dana.
Mi ćemo da se pobrinemo da sve bude u svoje vreme.
"Sve u svoje vreme".
- Dobro Petre Ivanoviću, Uzeće pauzu. - Mislim da si vrlo umorna.
Ne, Imam kafu. Uostalom, pomaže mi da vratim pamćenje.
I.. možda, jedno prisećanje ubedi nekog.
čak i ako ubedi samo mene.
Gde ste živeli zimi?
- U Zimskom Dvorcu, u Petrogradu. - Dobro. Na proleće?
Proleće? Ne sećam se.
- Carsko Selo. - Carsko Selo.
- Leti? - Peterhof. Livadia.
- Odgovarao nam je morski vazduh. - U lov?
- Spala. Gde? U Poljskoj.
- Petre Ivanoviču. - I na Baltiku?
Nesreća, Generale. Odbor...
-U Moskvi, boravili ste...? U Kremlju.
Ne, Sergeje Pavloviću.. odbor nam neće dati više ni dana.
- Misliš li da je spremna? - Ne.
- Naravno, ona misli da jeste. -Slušaj, ona misli da je Anastasija.
A veliki Stanislavski je jednom rekao "kada glumac misli da je...
..karakter kojeg igra-spalite ga." - Malo je kasno za to.
Malo je kasno za sve. Osam dana je isteklo.
Igra je gotova. Mi smo gotovi.
- Igra će prosto biti zamenjena pantomimom. Ih?
Naša glavna glumica će biti vrlo slaba, iscrpljena, bolesna..da bi pričala
- Sa pažljivom režijom, odbor će biti zadovoljan.
I sa pažljivom garderobom. Njeno Visočanstvo će biti tako slaba...
da kaže bilo šta,pa će pustiti nas da kažemo. Biće šest članova.
- Zašto šest? - Tri glupa je dovoljno da prihvate Anastasiju..
tri važne su dovoljne da razglase da je ona Anastasija.
Vaše Visočanstvo,mogu li da Vas upoznam sa nekim članovima naše kolonije?
Koji, kao što rekoh, se boje da vas vide i na trenutak.
Njegova Ekselencija, Grof Ilja Fjodorovič Behmetiv...
i njegov brat, Grof Andreikovič Behmetiv.
Njegova Ekselencija, Grof Asesor Šiškin.
- Šiškin. - Molim?
Vaše Carsko Visičanstvo.
Njegova Ekselencija, Von Drivnic.
- Vrlo nevaspitan pogled. - Oprostite.
Teško je reći.
Gospođa Lisenskaja.
Dođite bliže. Ne.. vi, moliću.
Mislim da te znam. Zar nisi ti dvorska dama moje majke?
Bojim se da mnogo ljudi to zna.
Pokušavam da se setim još nečega.
Kada sam bila dete, gledala sam lica dvorskih dama...
..da vidim jesu li nosile ruž za usne... majka nije dozvoljavala šminkanje, tako da...
..nisam ja bila loša, samo... ..samo nestašna.
I obično sam ih cinkarila.
Kako vas je beše zvala moja majka?
Šura? Ne, Zina.
Žao mi je, pobeglo mi je iz...
Nini! Da, Nini.
Vaše Visočanstvo! Vaše Carsko Visočanstvo!
- Šta se desilo? Ne sviđa vam se moj boršč? - Ne sviđa.
Šteta, General je rekao da morate da jedete.
- Neće da jede! - U redu je, idi.
Čitava kuća je ispremeštana samo zbog tebe..
..da ti pomogne da se osećaš prijatno.
- Ne volim boršč. - Ne zanima me, moraš da jedeš.
Posebno te napominjem da ne kažeš ni reč pred odborom.
Mogla bi sve da upropastiš.
- Rekao sam ti za Nini, zar ne? - Možda, ne znam.
Da, jesam ili je Petrovin ili si nas prisluškivala. Ali važna stvar...
Jesi li ljut, jer se otpočetka pitaš ko sam ja..?
ili zato što želiš da radim samo ono što mi ti kažeš?
Znam ko nisi, kao što znam ako ne uradiš kako sam rekao...
imaću ekstra cigaret-devojku u mom klubu.
Sada imamo predah koji nam je preko ptreban.
Još uvek imamo mnogo da uradimo kako bismo postigli dogovoreno. Razumeš?
Razumem, Ekselencijo.
Završi večeru i u krevet. Posao se ujutru nastavlja.
- A sad, kraljevsaka etiketa. - Može? Jedan..
jedan, dva, tri, četiri-kraljica?
- Vaše Visočanstvo. - Knez kraljevske krvi?
- Vaša Visosti. Obično za Kneza izvan kraljevske porodice?
Knez, pretpostavljam, ili Vaša Ekselencija.
- Kabinet ministra... - ovo nema smisla!
-čak i Ana Koref bi znala sve ovo. - Uzmi knjigu.
- Ali šta će mi? - Uzmi knjigu.
Stavi je na glavu, i hodaj.
Ti izgleda ne shvataš da se pokreti, gracioznost..
držanje prave kćeri jednog cara.. -Ne mogu naučiti.
makar kao dete učila kako da se drži.. Ili je prekasno, Ekselencijo?
- Da li je kao dete želela da svira? - Ne.
- Ali je tvoja majka želela. - Ne volim ni sada.
Ruke mi više nemaju snage.
U redu, uzećemo to kao opravdanje.
Ali slušaj, ovo je jako važno.
Tvoj učitelj je tražio da naučiš ovo, kao dokaz za tvoju majku..
..da lekcije nisu uzaludne.
Jesam li naučila to?
Jesi, ali si mrzela.
***vtnssc***
Sada mi se sviđa.
Jako lepo...
Sada okret. To je to.
još jednom.
- Dobro. Sada Polonezu.
- Nema odmora? - Ima, posle večere. Idemo.
- Ne mogu! - Možeš. Glava gore.
Nazad ravno. Jedan, dva, tri, jedan, dva, tri..
-..jedan, dva, tri, jedan, dva, tri..
- Molim.. - Molim te, skoncentriši se.
- jedan, dva,tri, jedan, dva, tri - Povredila sam stopalo. Ne mogu više.
- Malo predaha. - Nije vreme. Valcer, Petrovin, idemo.
Siguran sam da za ovo nećeš brinuti, Valcer voliš puno.
Leđa, leđa. opusti se.. sa stilom.
Reče li ti pre neki dan da te na nekog podseća..?
Da, na mog prvog momka.
- I to je tvoja prva ljubav, bez sumnje? - Da.
- Ko je on? - Ne sećam se.
Bio je plav, ili crn sa brkovima?
Ne znam. Jednog dana je plav, a sledećeg crn..
..ne znam.
Je'n, dva, tri, je'n, dva, tri, je'n, dva, tri,je'n, dva, tri.
- Šta radiš ovde? - Oh, Ne mogu više!
Ne znam više ni ko sam!
Ne znam više čega se sećam, ili sam rekla da se nečega sećam.
- Šta je stvarno? Ja? - Ana...
Ana. Jesam li Ana? Zašto ne Tamara?! Zašto ne Liza?!
Zašto ne Tatjana!? Da,zašto ne Tatjana?
Ne mogu više. Želim da budem ja, bilo ko da sam.
Želim da budem ja! Hoću da mi neko kaže ..da me neko prihvati.
Radila si vrlo naporno i premorena si.
- ali skoro smo pri kraju. - Jesmo li?
- Dakle, onda ću saznati ko sam? - Laku noć...
- Ali moraš da znaš. Ti moraš! - Samo idi u krevet.
-Ne, odlazim! odlazim! Ja.. - Stani!
- U krevet, smesta!
Moj otac je bio vrlo strog.
Nisam ga poštovala, bio je cirkusant.
General Bunjin?
- Da? - Ko sam ja?
Ne znam.
- Ekselencija, Grofica Iliana Petrovna...
-i Princ Tigancev. - Draga gospođo!
Njena Visost i general će brzo doći.
Mogu li vam opet zahvaliti za sve što ste uradili za nas.
Oh, ne treba da se zahvaljujete, srećna sam što radim nešto što će obnoviti...
..što je pravedno... - Da.
- Oh, Ekselencijo!
Ne mogu vam reći koliko je važno vaše prisustvo ovde.
Draga Irina, obećao sam vašem pokojnom ocu da ću vas držati na oku.
I, ponekad, to je bezuspešan pokušaj.
Obećavam vam da se nećete kajati što ste došli.
To obećanje je teško ispuniti.
- Mogu li da sednem? - Oh, naravno
- Dosadna kostobolja. - Ovuda.
Albert, stolicu za Njegovu Ekselenciju.
Pobrini se se za Njegovu Ekselenciju, Znaš kakav je.
- Baron and Baronesa Rojalvič. - Stara lisica lično.
- Nisam ni pomislio da će doći. - Pa...
..nije nam on najveća želja.
- Kolika su ti primanja?
- Ljudi će pomisliti da si gladan. - Gladan?
Nisam gladan, nervozan sam. Ne, hvala.
Njegova Ekselencija, Grof Marzumov.
- Ksenija! - Griša!
Moram ti reći, zaista divna prilika!
- Da. Crveni kavijar. - Šta?
- Misliš..? - Da.
- ako kavijar bude pravi... ...i ona će.
- Vasil Dimitrovič, ostanite ovde molim vas, vaša Ekselencijo.
- Hmm? Ostanite ovde! - Videćemo kako oni dolaze k vama.
- Razumem. Draga stara lica. - Ah, da.
- I draga stara imena trebaju nam... - Hmm?
Trebaju nam njihove potpisane izjave čime ćemo uveriti englesku banku...
- Da! Da! - Da, da, uveriti...
Njeno Carsko Visočanstvo, Velika Vojvotkinja Anastasija.
- Ovuda, Vaše Visočanstvo. Kod kamina. - Stepan.
Dragi generale, ovo je sve tako uzbudljivo.
Vaše Visočanstvo,izvolite.
Pa, Petre Ivanoviču, evo nas.
Dame i gospodo, dragi prijatelji...
- O, Želim da kažem nekoliko reči, ali... - Toliko. Baš se potrudila.
Vrlo mi je teško da pričam o tome danas.
General Bunjine, Hoćete li, molim vas?
Kao što znate,Ja sam poslednji koji veruje u čuda i uskrsnuća.
Ali, realnost ne može biti uspostavljena bez pomoći..
zakonske pomoći, svedoka i potpisanih iskaza.
Iskreno se tome nadamo, a to je i naša potreba...
da su među vama oni koji veruju, i da će posle prijema doći..
i potpisati izjavu, dobrovoljno.
Potpuno sam siguran...
da neki od vas neće hteti.
Razlozi... politički, finansijski ..znamo.
Postoje neki koji su, razumljivo, cinični u odnosu na revoluciju..
a tu su i neki koji bi svedočili svima, o svačemu..znam.
Ni na koga od vas ne vršimo pritisak.
Svi ste proživeli, bukvalno, patnje gore od smrti u zadnjih 10 godina.
Naša je dužnost da ovoj izuzetnoj ličnosti omogućimo normalan život.
ako ste sentimentalni, recite- zato što je dovoljno patila.
Ako ste humani, recite- pravda mora biti zadovoljena.
ako ste Rusi, lojalni podanici Njegovog Visočanstva,recite sa mnom:
Naša jedina nada je Njegova kćerka...
Njeno Carsko Visočanstvo, Anastasija Nikolajevna.
Ekselencija, Grofica Baranova.
Vaša Visosti. Kada je Irina... Kada mi je Gospođa de Lissenskaja rekla...
priznajem da sam stvarno sumnjala. Razumećete.
- To je stvarno čudo. - Je li?
-Jeste Vaša Visosti. Sreli smo se jednom... - Sećam se.
- Na teniskim terenima u Livadiji. - Da!
Sećam se da vam je ujak Aleks dao titulu zato što ste voleli da igrate.
Ali od tada, pravili ste od njega budalu. Moja majka vas nikad nije volela.
Moj otac vas nikad nije voleo, ni ja vas nikad nisam volela. Idite, molim vas.
- Samo trenutak. Ti nisi Anastasija još... - Rekoh vam, idite!
Ti si luda. Ne progovaraj. Upozoravao sam te.
- Vaša Ekselencijo, nećete otići...
a da ne vidite Njeno Visočanstvo. - Već sam je video.
Ona će biti razočarana ako vas opet ne vidi.
- Kako to znate? - Uh? Mislite, kao ja... Uh, pa, uh...
Iskreno, Ekselencijo, ne znamo, ali smo sigurni da će biti.
- Sigurni smo, Ekselencijo. I ja. - Dragi Ivane Vasiljeviču, ostali ste dugo..
- i posle svega, obećali ste mi... - Ne nagovaraj me, Irina.
- U redu, ali me ne zadržavajte dugo, noge me bole. Ekselencijo.
Mislim da ste spremni za iznenađenje.
- Njegova ekselencija... - Drago mi je da vas vidim, Ivane Vasljeviču.
- Zna moje ime..ljubazno. - Hoćete li da sednete?
Neću, hvala.. neću stajati dugo.
Komornik moga oca je bio vrlo ljubazan čovek.
Njeno Visočanstvo mi komplementira na mnogim stvarima.
Ne bih opozvao njenog učitelja uljudnosti.
Komornik moga oca je bio takođe i temperamentn čovek, ali nije pre bio sudija..
Gospođo, oprostite.. dobijam napad kostobolje...
nesumnjivo kazna za neumerenost.
i nestrpljiv sam da se vratim u kadu sa toplom vodom.
Postoje mnoge karakteristike kojih ste se mogli podsetiti...
mnogo detalja, ali to bi moglo i desetine drugih.
Moj odnos sa decom Njegove Visosti nije bio ličan, ni javan.
Na kraju, moj sud bi bio samo stvar mišljenja...
i to mišljenje bi bilo da-postoji samo određena sličnost i ponašanje.
Ekselencijo, deset godina je vrlo dug period.
Ne, već sam ukazao na sličnost.
kao i na ponašanje, koje sam video.
dali ste mi zadovoljstvo. i vratili me u moje sedište...
u Carskom Teatru u Petrogradu.
Drugi red u sali, svakog utorka uveče.
Cilj ove glume nije samo imitiranje stvarnosti...
nego stvaranje iluzije.
Neću biti sarkastičan ako vam kažem da ste vi velika glumica, gospođo.
Izuzetno dobro obučeni. Moji komplimenti.
- Ne prihvatam ih. - Gospođo, moja stopala me muče.
Mene muči moj život, i to što ga još živim.
Ne verujete zato što ne želite da verujete.
Vi kažete da moje reči nisu uverljive, zato što se plašite toga koliko su tačne.
Pogrešno citirate, g-đo. Rekao sam da bi me stil, ponašanje Velike Vojvotkinje...
ubedili, ali...
ja u vama ne vidim nju. Ne u izražavanju.
Mada bi jedna reč vredela više od svih reči koje vi nesumnjivo možete stvoriti.
Prijatno, gospođo.
Kako smete da pušite u mom prisustvu bez mog dopuštenja?!
Ko si ti?
15, 16, 17, 18.
Od mogućih 31.
I bili ste sigurni da će to biti gotovo časkom!
Zar nije stara lisica rekla da je njena predstava velika gluma?
Ne radimo to zbog umetnosti, nego zbog para!
Slušajte, ovo se završilo!
- Neki su rekli da je to ona, neki ne. - Tačno.
- Razmišljao sam. - Oh? O čemu?
Postoji samo jedan put: Pravo do vrha.
- Misliš.. na staru ikonu? - Da, na caricu, udovicu.
Naravno, stari namćor sedi u svom zamku u Kopenhagenu, gricka nokte...
čekajući Saru Bernar da joj odigra predstavu.
Ona nam je jedina šansa. Kao glavi porodice niko neće smeti da joj protivureči.
- "Da joj protivureči" - Ekselencijo, Njena Visost želi da vas vidi.
- Njena šta? Može da čeka. - Misliš..?
Ne dugo, pakuje se
Pakuje?
- I gde to Njena Visost ide? - Ne znam i nije me briga.
- Mislio sam da si danas uživala. - Da, dok se nisam postidela.
Postidela zbog toga što sam bila postavljena kao na izložbi.
I kao opsenar sa svojim trikovima.. i cirkuska nakaza.
Posramljena zbog pitanja ljudi da li sam prava, da bi potpisali papir.
Ja jesam prava, i neću se ponižavati da bih njima dokazivala.
- Ko su oni? Ko si ti? - Mislim da znam.
Danas? A sutra? Hoćeš li biti sutra sigurna? Ili prekosutra?
Zašto? Zašto me ne pustiš da verujem?
Pomoći ću ti da veruješ, onda kad ja poverujem..
Niko neće biti siguran, nikad, a ti najmanje od svih. To sam videla danas.
Pogrešno. Neki ljudi danas nisu cenili tvoju drskost..
ali postoji neko ko hoće. Jedna njena reč i oni će puziti pred tobom.
- Carica Marija Fjodorovna. - Baka.
- Ba-KA. - Ba-KA.
- Nikad me neće videti. - Hoće.
- Kako znaš? Znam da hoće. - Reči!
Nazovi me spletkarem, smutljivcem, zovi me kako hoćeš.
Verujem, da ako neko može videti tu ženu, to sam ja.
- I odvešću te tamo radi tebe. - Radi mene?
- Da. Nikad ne radiš nešto zbog drugoga, radiš to samo zbog sebe.
Voliš da se igraš sa ljudima, praviš budale od njih.
I zašto bi sada radio, podsmevaš se! Dokazaću da sam važna ličnost i da sam živa..
..a da su ostali mali i mrtvi.
Da, a novac... Hajde!
Neće boleti.
Sedi.
Ako posle poželiš sve da napustiš, neću te zaustavljati.
Recimo da si u pravu.
Ustvari jesi.
Razlog više da idemo u Kopenhagen kod carice.
Nikada ne veruj nikome ko radi iz plemenitih motiva. Dobri nisu puzdani.
i, na kraju, gurnuće te dole.
Motivi su nam različiti, slažem se.
Ali su nam ciljevi isti. To se jedino računa.
Pa?
Idemo li u Kopenhagen?
- Neku noć sam sanjala.. - Da? O ocu kao cirkuzantu?
Ne. Ovog puta je pravio lutke.
A majku, kao njegovog pomoćnika koji im boji lica.
Pravi preci za marionetu.
Znaš da ću otići. Da, znaš od početka.
Carica je uvek nosila crninu, zar ne?
Da.
Deset godina.. ..želim da je vidim.
- Nikada nije bila jednostavna, ni pre ovoga. - Da, znam.
Znaš ili se sećaš?
Princ Paul. Caričin bratanac, moj rođak...
- Veran meni onda kada sam... - Koliko godina? Šesnaest.
Veoma privlačan.
- Sećaš ga se? - Ne.
Trebalo bi. Reći ću ti tajnu o prvom valceru kojeg pamtiš...
..to je bilo sa njim.
- Danska carina. Imate nešto da prijavite? - Ne.
Gospođo? Hvala.
- G-đa Anderson? G-đa Anderson? - O, da.
Bunjin. Sve u redu?
Da. Dobrodošli u Dansku nadam se da ćete uživati u boravku.
- Hvala.
- Izvinjavam se, zaboravila sam.
- Imam tako mnogo imena. - Borili smo se da dobiješ jedno.
- Zašto Anderson? - Pa, treba ti neko ime...
- A jednom sam imao nešto sa... - Sa damom?
Pa, budući da je pseudonim prilično je bezopasan.
"Gospođa A. Anderson."
Najmanje stvarnog u meni je moja stvarnost.
Šta se desilo sa drugom g-đom Anderson?
- Ništa važno. - Ne želiš da pričaš o njoj?
- Viza važi 14 dana.
Dve nedelje. Većina ljudi ima živote u kojima su prihvaćeni.
- Recimo da dve nedelje nisu dovoljne. - Moraju biti.
- Zbog čega je ovo? - Konjica, upotrebili smo to...
Kada smo gledali pešadijski marš.
- Vozaču, kakva je ovo parada? - Ništa naročito.
Svaki dan je kada je kralj u Kopenhagenu.
Hvala. Kralj?
- Ujak Kris, bakin rođak. - Dobro. Vrlo dobro.
Oprostite, gospodine.
- Hoćete li pokazati Mrs. Anderson njenu sobu? Hoću.
Oprostite, gde je bar?
Tamo.
- Pa? - Nije dobro.
Carica kategorički odbija da je vidi, pogotovo nju.
- A on?
Ne. Naš Princ Paul radi sve sa dopuštenjem stare dame.
Oduvek je bio porilično smeo.
Postoji jedna mogućnost. Sećaš se Baronice von Livenbaum?
Caričina luda dvorska dama.
- Mm, neodređeno. - Jasno je se sećaš.
Trenutak. Imaš sastanak sutra sa njom u 4:00.
- Sastanak? - Da.
U Tivoli Gardensu.
Nije! Ne bože biti!
- Može! - Elena von Livenbaum.
- Sergej Bunjin. - Sedite.
Hvala... Ne, previše je opasno.
- Ali hoću. - Opasno?
Ko bi mogao da naiđe ovde u Tivoliju, osim dece?
Upravo zato sam ga izabrala. Kako ste uglađeni.
Veličanstveno. Ali ovo je zagušljiv, mali grad... Selo.
Stotine alapača će otrčati da ispričaju njenom Visočanstvu...
"Vaša dvorska dama se sastala sa tim čovekom."
- Tim čovekom. Kriglu vašeg izvrsnog piva. - Da, gospođo.
Uvek pijem ono što domaćin pije. Ah, ovo je ludilo bez mesečine.
Draga moja Baronice, nikada se nećete promeniti.
Sada pokušavate da me podmitite, baš kao što je carica rekla da ćete.
- Gde je ona? - Carica?
Igra pasijans, sa svojim uspomenama.
Ne dragi Generale, Anastasia.
Ili da kažem, "Njeno Visočanstvo"? Je li to stvarno ona?
- Volela bih da je vidim. - I hoćete.
Čim bude prikladno predstavljena u Kopenhagenu.
Kakav pogled imate. A neminovno je da vam neću biti od koristi.
- Zašto? - Carica je nikada neće primiti.
Poznajem je. Neotopljiva ledenica. O, hvala.
Nećete ni preko Paula doći do nje.
On joj polaže račune kao da su pozivnice.
Ponaša se kao da smo još uvek u Rusiji. Rusija!
Ja sam sve tri Čehovljeve sestre uvaljala u jednu.
- Ne bi trebalo da se ikad vratim tamo. - Sigurno morate imati ugodan život sa caricom ovde.
Sa njenim Visočanstvom, život je jedna večita čaša mleka.
- Ma, dajte. Mora da je ostalo nešto od dvorskog života. - Ni mrvica!
- Nikad ne priređuje prijeme? - Njenim prikazama. Duhovima mrtve porodice.
Ali nekada mora izaći. U kupovinu..ili muzej.
Ako ikada progovorite, i jednu jedinu reč...
Pa, izlazi povremeno, ako se prikazuje nešto rusko.
Opera ili balet. Da vidim...
Prikazivaće se balet po Čajkovskom ove nedelje u Royal Teatru.
U četvrtak, verujem.
Dođji za trenutak.
Želim da večeras izgledaš predivno koliko god je moguće.
- On je potpuno jednostavno stvorenje, zaista, Princ Paul.
Njegov posao i razonoda su jedno te isto.
Lov na prelepe žene.
Ako bi pomislio da je neophodno, pretpostavljam da bi me poslao na plastičnu operaciju.
- Sedi. - Znaš li koliko je prošlo od kad sam bila u pozorištu?
Ne pokazuj previše svoje uzbuđenje. Sedi dole.
- Generale, upravo su stigli. - I ona?
Da.
- Program. - Vaša Visosti.
Loža blizu pozornice.
- Ono je čovek zbog kog trebam da izgledam predivno? - Da.
- Moj verenik? - Dama pored njega je Baronica von Livenbaum...
Caričina dvorska dama.
- Gde je carica? - Pozadi, iza zavese.
Tako blizu, posle toliko godina.
Odjednom sam uplašena.
Idi sa njima do bifea, i stani licem okrenuta ovako.
- Ovo veče može značiti... - Znam šta ovo veče može značiti.
Idemo.
Molim vas. Tri kafe.
- Dobro veče, Vaša Visosti. - O, Bunjin. Upravo smo pričali o vama.
- Dobro je videti vas opet. - Hvala vam. Kad ste se vratili?
- Odakle? - Sa lovačkog putovanja, rekao bih da ste bili čitave nedelje.
O. Moji odnosi sa tetkom me obavezuju da često putujem.
- Izvinjavam se. - Razumem.
- Ko je divna dama sa vama? Veoma divna. - Gospođica Anderson?
- Da, prilično je lepa. - Anderson? Ona je Dankinja? Engleskinja?
Pa, ona je mnogo toga. Želite li da je upoznate?
Veoma dobro znate da želim.
Mogu li da vam predstavim njegovu Visost, Princa Paula von Haraldeberga?
Njeno carsko Visočanstvo, velika vojvotkinja Anastasia Nikolaevna.
- Trebalo je da znam. - Putuje pod imenom gospođica Anderson.
Iznenađeni?
Ni ja nisam bila sigurna da ću vas prepoznati.
- Ali sada ste sigurni? - Da.
Neću pitati ko ste vi.
Oboje ste veoma ljubazni ili veoma taktični. Moji komplimenti.
- Hoćete li me izviniti? - Vi se bojite.
I kao dečak ste se bojali.
Zar je tako strašan rizik da popijete piće sa nama?
Izgleda da je sve sa generalom rizično...
- Čak i piće. - Onda ga popijte sa mnom.
- Sada je na mene red. Hoćete li me izviniti? - Naravno.
- Promenili ste se. - Kao i vi.
Onda se sećate?
Sećam se devojčice koja je uživala da me satera u ćošak.
Ja se sećam dečaka koji je uvek voleo da donosi odluke.
- Na primer? - Ah. Testirate me?
Ne, teram vas da pričate, da bih uživao gledajući vas.
- Šampanjac? - Zašto da ne?
Baronicu von Livenbaum, molim vas.
Generale Bunjin, pritajeno iznenađeje.
Vasilij, njeno Visočanstvo želi čašu mineralne vode.
Vi ste čudovište.
Preživela sam revoluciju, pretpostavljam da mogu preživeti i ovo.
Hoćete li mi oprostiti ako odem da se uverim da Vasilij donosi pravu vrstu vode?
- Njeno Visočanstvo je veoma probirljiva. - Svakako.
- Vaše Visočanstvo. - Ko je to?
- Oh. - Vaše Visočanstvo, oprostite mi.
Jesam jednom, kada sam čula da ste pogođeni.
- Bio sam kažnjen dva puta. - Od strane koga, Belih ili Crvenih?
- Koliko se sećam, i od jednih i od drugih. - Dobro za njih. Ali još uvek ste ovde.
- Molim Njeno Visočanstvo za oproštaj. - Zbog čega? Zbog ovog nametanja?
Zbog bezobrazluka što se služite imenom Romanovih da započnete svoj trgovački poduhvat?
Zbog kucanja na moja vrata danima?
- Vaše Visočanstvo... - Bunjin...
Već su mi prikazane dve Tatjane, Alexej, i Maria...
kao i Anastasia.
Neću da vidim vašeg klijenta.
Iscrpljena sam od tih utvara unuka, kao i od lažne nade.
Izgubila sam sve koje sam volela.
Svog supruga, porodicu, poziciju, svoju državu...
Nemam ništa osim uspomena. I želim da budem ostavljena na miru sa njima.
Možda je jedna od uspomena stvarnost.
Jedina stvarnost za vas je vaša invseticija.
Vaše Visočanstvo, jedino bi budala mogla da vam dovede puku investiciju.
Možete misliti o meni bilo šta, ali morate da znate da nisam budala.
Takođe sam prošao kroz revoluciju širom sveta.
Ne vide se nikakvi efekti vašeg putovanja.
Vi savršeno dobro znate da ta žena nije moja unuka.
Iskreno, ja ne znam ko je ona.
Ali postoji toliko toga neobjašnjivog ako ona nije žena za koju veruje da jeste.
- Sada vidim da vam je to važnije nego što sam mislila. - Oprostite mi.
Zaista želite tu titulu koju nikada niste dobili. Ne radite ovo samo zbog novca.
Nikada niste oprostili mojoj porodici, zar ne?
Ovde sam samo da bih vam rekao da ko god je ova žena, ona traži samo jedno...
- Da vas vidi. - Nažalost, nije mi preostalo još mnogo godina...
da vidim svaku ludu ženu sa carskom opsednutošću.
Ako baš mora da me vidi, pokažite joj opet moje fotografije.
- Vaše Visočanstvo... - Vratite se u Pariz, Bunjin. Gubite vreme.
Generale, dobro veče.
- Vaše Visočanstvo, pomislila sam da biste možda... - Sačuvaj za sebe svoje besmislice. Moj ogrtač.
Dakle Bunjin je još uvek privlačan.
Da, Vaše Visočanstvo.
- Veoma privlačan. - Da, Vaše Visočanstvo.
Livenbaum, tvoje sanjarije su odvratne.
Za ženu u tvojim godinama, odnos ne bi trebalo da znači nista drugo do srodstva.
- Da, Vaše Visočanstvo.
Video si je? Šta je rekla? Da li je...
Nisam je video. Šta je on rekao?
Bio je veoma šarmantan. Sviđa mi se mnogo više nego što sam mislila da će iz tvog opisa.
- Je l' da? - Da li želiš to?
Želim da se svidiš njemu više nego što je mogao da zamisli.
- Oprosti mi, tetka Marija. Naleteo sam na nekoga... - Opraštam ti.
Naleteo si na plavušu. Veoma lepu.
Je li udata?
- I ko je ona? - To još uvek ne znam.
- Ma hajde, meni možeš da kažeš. - Livenbaum, došla sam zbog druge predstave.
Vaša Visosti.
- Dragulje, moliću. - Dragulje?
Da, dragulje.
Molim te, Andrei, hoćeš li ih stviti dole u sef?
Zašto? Lažni su.
- To znaš ti, ali ne zna upravnik. - O, odnosi sa javnošću.
- Još nešto? - Ne. Vidimo se ujutru. Laku noć.
Laku noć.
Bila si veoma dobra večeras.
Hvala. Jesam li slobodna sada?
Jesi, trebalo bi da malo odmoriš.
Princ Paul će te nazvati sutra uveče.
Hvala što si ostvario taj poziv.
Ti si ga ostvarila. Ja sam ga prihvatio.
Carica ne želi da me vidi, zar ne?
- Videće te. - Sigurna sam da je večeras odbila.
Pa ćeš sada do Paul preko mene.
Ti ne oklevaš da upotrebiš bilo koga za bilo šta, zar ne?
O, oklevam.
Oklevam dok ne budem siguran u želje dotičnih.
Laku noć.
Započećemo sa finom, čistom supom od šampanjca.
A onda, mislim gulaš od šampanjca.
- Bez povrća. - Ali sveža salata od šampanjca.
- Izvrsno. - A za dezert?
- Mali sufle od šampanjca. - 1921 je veoma dobra godina za sufle.
Ja zaista ne volim šampanjac. Volim jedino ono što mi on uradi.
- Nećete to voleti ujutru. - Mmm.
Obožavaću to ujutru. Lebdeću visoko...
a vaš prijatelj Bunjin će biti besan.
Znate li šta je on? Vodka. Brza, teška, jaka.
- A vi? - Šampanjac, nadam se.
- Ne budite pohlepni. - Kao mala devojcica imali ste običaj da...
Ne, ne. Ne večeras.
- Koliko smo puta bili zajedno? Četiri, pet? - Tri.
I svaki put...
Svaki put ja bih čula u vašoj glavi "klik, klik, klik. Da li je? Ili nije? Da li..."
A to je tako, tako neprivlačno od vas, i veoma upadljivo.
Večeras želim da se lepo provedem.
Da li znate ko sam ja?
Ne. Žena.
- I to veoma atraktivna. - Onda se tako i ponašajte.
Pa, to je... To je teško.
- Nema "klik, klik, klik." - Niti jednog.
1921. Definitivno.
Oprostite, Vaša Visosti. Izvinjavam se zbog ometanja...
ali njeno Visočanstvo se još uvek nije sasvim oporavila.
Njen doktor je striktno naredio da odlazi na spavanje ranije.
Vodka, čista vodka.
Ta jadna Pepeljuga. Kočija se pretvorila u bundevu...
- a sluga u velikog belog pacova. - Vaša Visosti.
- Zar ne mislite da joj staklena cipelica seče nogu? - Laku noć, Vaša Visosti.
O, ta ružna polusestra! Laku noć. Hvala vam.
Hvala. I hvala vama.
Hvala vam. Lepe snove...
Dobro veče. Ah...
Zaboravila sam. Sve pohvale glavnom kuvaru.
- Laku noć. - Možemo li da porazgovaramo?
- Veoma je kasno. - Veoma je važno.
U redu, uživao sam u njenom društvu. I slažem se da je prelepa žena.
I moguća naslednica deset miliona dolara.
Bunjin, svako je svestan moje slabosti, i vaše...
Prema lepoti i novcu.
Ne mislim da je to nečovečno od nas. To su najpoželjnije stvari na svetu.
U redu. Šta predlažete?
Ponekad vršite veliki pritisak.
Njena viza ističe za četiri dana.
- Ako ne bude videla caricu... - Isuviše glasno kucate na ta vrata, Bunjin.
Upravo zato što moja tetka misli da je neko prisiljava na nešto...
- neće uraditi ništa. - Kada ćete vi uraditi nešto?
- Zavisi. - Kakve su šanse?
Opet vršite pritisak.
Velike ovaj put, dragi moj prinče. Veoma velike.
Laku noć.
Jedan, dva...
Tri, četiri...
Generale... Generale, ja sam gladna.
Upravo si došla iz restorana, zar ne?
O, ali, ali kakav smešan restoran.
Nema hrane! Zašto me ne odvedete tamo sutra?
Imala si dovoljno da popiješ.
Nisam! Nisam imala dovoljno. Mogu li da nazovem za još?
- Ne! - "Ne!" Mora da je jako dosadno u tvojoj sobi.
U mojoj se svi divno provode.
Hoćeš li nam se pridružiti?
Molim te prekini sa glupostima i spavaj.
Spavaj. Kada spavamo, spavamo.
Generale, moram nešto da priznam:
Lagala sam. Ovde nema nikog osim mene.
Čuješ li me? Generale!
Zašto ti ne napraviš ustupak?
Uh, mislim priznanje. Pa, to dođe isto.
Hajde, Generale. Jedno malo priznanje.
Jedno slatko maleno priznanje.
Princ Paul je pitao za vas dva puta, Vaša Visosti.
Hvala, Fedja.
Dobar dan, Vaša Visosti. Je li njena Visost uživala u vožnji?
Da, bilo je tiho, za promenu.
- Princ Paul... - Čula sam. Zvao je dva puta.
On još uvek čeka, Vaša Visosti.
- Izvinite, Vaša Visosti, zbog upornosti, ali... - Novac?
- Puno je važnije. - O, žena.
Dobro, uđi.
Dakle, ko je ona?
- Biću direktan. - Kao i uvek.
- Da li se njena Visost vratila? - Jeste.
Kasnije, draga grofice, kasnije.
Livenbaum, nisam raspoložena za tebe.
Morala sam da se vozim tramvajem po gradu.
- Tramvajem, draga moja, dok si ti... - Oh, tvoj burzitis opet.
- Ja nemam burzitis. Imam migrenu. - U ramenu?
Druga oblast me ne bi puno iznenadila.
Livenbaum, dosta je...
- Neko je tamo sa njom? - Paul.
Paul? Znaš da je viđen u javnosti sa tom ženom?
- Kojom ženom? - Varalicom.
Polako, grofice. Možda će je carica prihvatiti?
- Misliš da on o tome razgovara sa njom? - Ona stari.
- Nikada. - I usamjena je.
- Nikada. - I ona...
- Nikada. - Livenbaum.
Vaša Visosti.
Da li znaš šta on želi?
- Mogu da zamislim, Vaša Visosti. - Da vidi tu ženu.
Kako je lako progutao njene trikove.
I šta to oni dokazuju? Da ona može da nauči Bunjinove lekcije.
Šta ako postoji sličnost? Šta ako ona stvarno misli da je Anastasia?
Priželjkivanje sna ga ne ostvaruje.
Ona je prevara. Mora biti.
- Pa, zar nije? - Ja... ne znam, Vaša Visosti.
Svi vi mislite da sam tvrdoglava, zar ne?
Jesam. Veoma tvrdoglava.
Možda previše tvrdoglava.
U kom hotelu je odsela?
"Verujte mi, zaista sam pokušao. Moje iskreno žaljenje."
Iskreno. "Potpisao, Paul."
- Očajan rukopis. - Misliš li da se stvarno sastao sa caricom?
U čemu je razlika da jeste i da je odbila, ili da nije?
Za nas je odgovor isti: Ne.
Halo. Da.
A ko? Hvala.
Baronica von Livenbaum je na putu ovamo... Sa damom.
- Kojom damom? - Mislim da je bolje da izađete, obojica.
- Dama? Misliš li da je... - Da, mislim.
Petrovin, hajde.
Ko je na putu ovamo?
Mislim da je carica.
Dolazi ovde? Sada? Mislim da nisam u stanju da se suočim sa njom.
- Ne budi luda. - Ne, ne osećam se dobro.
Mora li baš sada? Ako bih samo imala malo vremena?
- Budi spremna.
- Vaša Visosti. - Čekaj me dole, Livenbaum.
Veoma sam zahvalan, Vaša Visosti.
Nadam se samo da nećete dozvoliti da se vaše mišljenje umeša...
Uvedi je.
Vaše Visočanstvo, njena Visost čeka.
Hrabro.
Da.
Sličnost je dovoljno dobra za galeriju voštanih figura.
- Zar me ne prepoznajete? - Zar bi trebalo?
Ko si ti? Gde si se rodila?
Rođena kako potvrda kaže u Carskom Selu.
Ali sam zapravo rođena u Peterhofu.
Kći, bez sumnje, Cara Nikolasa II i Aleksandre.
I unuka Marije Feodorovne...
carske udovice.
Primila sam puno molbi vaskrslih Romanovih.
Vojnici su bili tako loši strelci da je pravo čudo što je revolucija uspela.
Dva puta sam pokušala da vas nađem, ali...
Bilo je puno dana, nedelja, čak i meseci kada nisam znala ko sam bila.
A sada znaš?
Mislila sam da znam, ali ako me ne znate...
Jesam li se toliko promenila, Vaša Visosti?
Jedno se ne menja, gospođice.
Ne, ono što je voljeno.
Možda, da ljubav nije presečena tako naglo...
možda se ne bih promenila tako puno.
Ponašaš se prosto i koristiš osećanja...
jednog događaja koji je moja velika tuga.
Oprostite mi. Zaboravila sam na trenutak...
da vi marite za tu trgediju kao da je više vaša nego moja.
Pokušavam... Puno mi otežavate, bako.
Nisam ti dozvolila da me zoveš tako.
Žao mi je.
Ti misliš da bi stara, usamljena žena trebalo da bude željna da čuje kako je neko zove "bako"?
- Moja usamljenost je podjednako bolna kao vaša. - Većina nas je usamljeno.
I to je uglavnom naša krivica.
Ali nikakva maskarada ne može popuniti prazninu.
Pitaš me za prepoznavanje. Dobro ti ide.
Oči su ti vlažne, glas ispunjen osećanima.
Verujem da si usamljena i da želiš ljubav.
Ko je ne želi?
Ali ljubav koju tražiš od mene pripada onoj koja je mrtva.
Jeste li potpuno sigurni?
Neke si pobedila sentimentalnošću, pohlepne. Ja nisam jedna od njih.
Pa me izbacujete napolje pre nego ste i otvorili vrata.
Rekla sam da mi ne postavljate preteška pitanja.
A vi niste zainteresovani da mi postavite i jedno!
Nisam zainteresovana za demonstraciju trikova kojima te podučavaju...
- tvoji poslovni saradnici. - Nije me briga za njihove poslove!
- Nije me briga za novac! - Ah, ali si upoznata sa nasledstvom.
Znam ono što su mi oni rekli. Ja ne želim novac.
- Recite mi kome bi trebalo da ga dam i daću ga. - Lako je reći.
Ali ne možeš ga dati dok ga ne dobiješ.
A ne možeš ga dobiti bez mog prepoznavanja.
Uzaludno je govoriti da to nije ono što ja želim.
Vi ste tako teški.
Sećam se da sam čula oca kako vam govori u svađi, da ste teži od bilo koga u porodici.
Mislila sam da je to preteška reč...
izrečena samo zato što ste se vi i moja majka prepirale oko ogrlice.
Oko nekih, nekih smaragda. Da.
Želeli ste da ih zadržite, iako su pripadali državnom blagu.
Ko ti je to rekao? O, ima puno njih koji bi za to mogli da znaju.
Nosili ste ih sa poslednjom dvorskom haljinom...
od zelene i zlatne kadife, dugačkom.
Fotograf je bio neiskusan, ali precizan.
Moj otac je stao na maminu stranu u toj prepirci.
Bili su tamo, svi protiv vas, ali vi ste bili tvrdoglavi.
- Zadržali ste Figine smaragde. - Kako znaš da Katerinu zoveš "Figi"?
Oduvek smo je tako zvali.
Ponekad smo davali nadimke Mariji zato što je imala pogled kao muškarac.
- A Olga bi obično govorila... - Prestani!
Zabranjujem ti da koristiš ta imena.
Mogu govoriti o njima ako to želim. One su moje sestre.
Varalice!
Nazvali ste me tako.
Ako u tebi ima ljudskosti, prekini ovu šaradu. Platiću ti.
- Daću ti više nego što ti je Bunjin ikad obećao. - Odlazite!
- Nudim ti novac. - O, molim vas idite.
Dakle, odustaješ.
Kao da nije bilo dovoljno patnje u prihvatilištu...
Neki ljudi su me isprobavali, iskorištavali, odbijali me.
A pre toga, podrum i bekstvo!
Beg od same ivice groba...
Godine izgubljenog pamćenja u prihvatilištu... savršeni materijal za melodramu.
Prazni dugi dani, u kojima je svest o životu dolazila jedino kroz patnju.
Teška melodrama.
A onda polako, konačno uzdizanje...
iz vode, na svetlo...
na vazduh, razmišljanje...
"Da, možda, možda sam...
"Moram biti... Jesam.
Jesam, i moja baka je još uvek živa da mi to kaže."
Moja baka je živa da ispruži ruku punu para.
Radije bih da ste me tom rukom ošamarili!
Tragična scena beznadežnosti. Dobro urađeno.
Ti ništa ne zaboravljaš, zar ne?
Žao mi je, gospođice...
što nisi uspela da me pobediš ovim surovim razočarenjem.
Zbogom.
- O, ne idite. - Ali upravo si mi to rekla.
Obećavam da više ništa neću reći da bih vas ubedila.
- Šta onda želiš od mene? - Još trenutak ili dva. Još trenutak da budem sa vama.
Da se pretvaram da ne mislite ono što mislite.
Da zatvorim oči i pretvaram se da godine nisu prošle.
Na sunčanoj terasi.
Ne, ne, ne. Obećavam, obećavam da neću izgovarati imena i mesta.
Miris mora u vaduhu.
Zvuk teniske loptice. Smeh sa igrališta iza drveća.
I vaš glas kako me doziva "Malenkaja".
I onda iznenadni bljesak na letnjem nebu.
- Jesi li bolesna?
Bila sam, ali više nisam.
Jesi li bila kod doktora? Kod nekog dobrog?
Dobro sam upoznata sa doktorima.
Ali ljubazno od vas što pitate.
- Bolje je da idem. - Nisam iznenađena što me ne prepoznajete.
- Zaista se jesam promenila. - Tražila si samo jedan trenutak.
Čudno je to što ste se vi promenili tako malo.
Kao da vas je užas svih ovih godina ojačao.
Ja nisam jaka, gospođice. Pusti me.
Ti si isuviše mudra za mene. Ja sam stara žena. Moja snaga je samo površna.
- Barem smo se srele opet. - I srešćemo se opet kada mi se pamet razbistri.
- Ali sada... - Ne, bolje je da se ne sretnemo više.
Raznežili ste se slušajući me, ali ćete se pokajati.
Reći ćete, "Sve je to bila gluma.
Ona je samo jeftina glumica unajmljena za novac."
I... na neki način me i jesu platili.
Gladovala sam pošto sam pobegla iz poslednjeg prihvatilišta.
Nisam imala kuda. Bunjin me je pronašao na obali Sene.
Možda u njemu ima više dobrote nego što mislimo.
Ili je možda trebalo da pobegnem i od njega ali bila sam tako umorna od bežanja.
- Jesi li dobro? - Jesam.
I, ako je za vas bolje da ne verujete...
- Bolesna si. - Nisam.
Zakašljem se samo kad sam pomalo uplašena.
A to ne znači...
Reci to opet.
Da se zakašljem samo kad sam uplašena?
Kada s bila devojčica zakašljala bi se kad bi bila uplašena.
- Malenkaja... Malenkaja!
Pojavila si se posle toliko vremena, tako sam te dugo čekala.
Ne, ne, ne. Ne plači.
Nemaš razloga da budeš uplašena. Ne, ne govori.
Sigurna si, Anastasia. Sa mnom si. Kod kuće si!
Utvare mogu da idu. Zatvorene sobe mogu da se otvore.
Imam slugu... O, on je veoma star čovek...
I svake noći on ide od jedne do druge sobe...
osvetljuje prazne lampe...
sve dok velike mračne sobe ne obasja svetlošću.
I možda je to istina svih nas.
Osvetljavamo mrtve lampe da obasjamo prošlost koja je nestala.
Mislila sam da si nestala, ali si se vratila, Anastasia.
Vratila si se!
Ali, molim te, ako bi to i mogla da ne budeš ti, nemoj mi nikad reći.
Mnogo divnih prodavnica i restorana... Da.
Takođe bismo mogli na kraći put u Ameriku.
Na kraju, to je još jedina država koja ima poštovanja prema bogatstvu.
- Ja mrzim putovanja. - Ja bih voleo da odem u Urugvaj.
- Da, zašto? - Sviđa mi se ime, "Urugvaj".
- Ja ga mrzim. - I "Guatemala".
- Zvuče tako daleko. - Da, veoma.
- Zašto ne iznajmiš čamac i ploviš po moru? - Mrzim more.
Draga moja Maxine, ovde si da jedeš, piješ, uživaš u šou i dobro se provedeš.
Mrzim rusku hranu. Mrzim loš šampanjac.
Muka mi je od cigana, i užasno se provodim.
Zašto onda ne odeš kući?
Svoju sobu mrzim još više.
Već? Hej, vratio se sa stanice.
- Možda ona nije bila u vozu. - Možda.
Nešto se desilo? Jesi li sačekao voz?
Bila je u njemu?
Carica? Paul?
- Dakle? - Sve je...
Idi napuderiši nos.
Koliko dugo da se zadržim?
Zvaćemo te. Hajde. Hajde.
Dakle, Petrovin, svi su stigli.
- Zašto on onda nije u hotelu sa njom? - Da.
- Kopenhagen iznova. - Trebalo je da odsednu ovde.
"Da odsednu ovde." Ali carica mu neće dozvoliti da vidi Njeno Visočanstvo.
Ili će o tome Paul da odluči.
Ne, bilo bi to rasipanje novca.
Von Livenbaum vas očekuje u 10:00 ujutru.
Misliš, složili su se sa prezentacijom sutra uveče? Izvrsno!
Onda možemo da sazovemo konferenciju za štampu u 7:30.
- U velikoj dvorani njihovog hotela. - Dobro.
- Šta je sa glasinama o venčanju? - Da.
Možemo li objaviti njenu veridbu sa Paulom?
Znaš, svaki put kad se Paul pomene, on postaje čudan.
- Zar ne misliš da postaje ljubomoran? - Da.
Počinjem da razmišljam o povratku u Kopenhagen.
Opet jedeš kao svinja.
Opet sam nervozan.
- Otkud se dođavola ovo pojavilo? - Sala za operu.
- Mislim da je impresivna. - Stepan, otarasi se ovih svetala.
Koliko je sati?
7:40. Novinari je već očekuju.
- Prekasno je da uradimo bilo šta oko tog prestola.
O, zaboga, prekinite te besmislice! Petrovin!
- Ali oni uvežbavaju. - Vežbaće kasnije.
Molim vas, gospodo, molim vas, posle konferencije za štampu.
Ja sam zbunjen. Zbunjen!
- Kada smo razgovarali... - Stepan, reci njenom Visočanstvu da smo spremni.
Petrovin, pusti novinare da uđu.
- Jesi li je video? Jesi li razgovarao sa njom? Je... - Rekao sam ti 50 puta.
Nisam je video, ni njega, niti caricu.
Hoćeš li da ti to napišem, velikim slovima...
Žao mi je. Dosadio mi je ovaj posao.
Što pre završi, bolje je.
Zaista si se promenio, Ekselencijo.
Ali nemoj da ti bude dosadno. Pomalo je kasno za to.
Ovuda, moliću. Naći ćete kopije liste gostiju...
i drugih informacija.
Ovo je sala u kojoj će se održati ceremonija...
kasnije, večeras.
Dame i gospodo, žao mi je što nećete moći da prisustvujete...
ali to je želja Njenog Carskog Visočanstva, carske udovice.
Kako god, Njeno Carsko Visošanstvo, Velika Vojvotkinja Anastasia Nikolaevna...
se milostivo složila da vas vidi na nekoliko trenutaka.
"U 9:30, bal će otvoriti Velika Vojvotkinja i njegova Visost...
"Prince Paul von Haraldeberg.
- U 10:15..." - Je li istina da će se venčati?
Hoće li veridba biti objavljena večeras?
Nažalost, to je nezvanično...
Trenutno o tome nemamo informacija. Nastavi.
"U 10:15, carska udovica će se pojaviti.
"U 10:20, sviraće rusku nacionalnu himnu...
- i njena Visost će formalno predstaviti svoju unuku..." - Dame i gospodo...
Moje skromno zadovoljstvo je da vam predstavim njeno Visočanstvo...
Veliku vojvotkinju Anastasiu Nikolaevnu.
Kakva predivna haljina.
Slikaj je dok silazi niz stepenice.
- Šta je to? - Neobičan ukus.
Možemo li da dobijemo sliku na prestolu?
Njena Visost se nije sasvim opravila od duge bolesti.
Zahtevam da budete kratki sa pitanjima.
Da li je istina da ste jedva uspeli da se sastanete sa caricom?
Bila sam tri nedelje u Kopenhagenu, većinu tog vremena sam provela sa njenim Visočanstvom.
Hoćete li se udati za Princa Paula?
Otkrila sam da je grad izuzetno šarmantan i gostoljubiv.
- Šta je sa nasledstvom? - Kako planirate da ga trošite?
Hoćete li dobiti svih deset miliona?
Ako dobijem nasledstvo, to će biti veće iznenađenje za mene nego za vas.
Da li ste otišli u Rumuniju pošto ste pobegli iz Rusije?
Da.
Jeste li bili u bolnici u Bukureštu, decembra, 1920?
Da, bila sam u bolnici u Bukureštu.
- Kada, ne sećam se tačno. - Ne sećate se? Ja se sećam.
Oporavljao sam se u sobi pored kada su vas doveli.
- Moguće je. - Moguće, ali se ne sećate.
A, kada su vas izlečili, čovek je čekao na vas i odveo vas kući.
Ja.
- Generale, molim vas. Ne možemo... - Tišina.
- Kako je vaše ime? - Mikhail Vlados.
- Vlados. - A vaše je Anna Koref!
- Koref, je li to istina? - Jeste, koristila sam to ime.
- Koristili? - Njeno Visičanstvo je koristila mnoga imena.
Kao što znate, bila je primorana da se krije. Takođe je imala amneziju.
Molim vas. Mikhail Vlados...
Da, bili smo u istoj bolnici u Bukureštu.
- Lečili su vam ozlede na glavi... - Jesu.
Koje ste zadobili kada je voz eksplodrao negde oko Bukurešta.
- Je li to istina? - Bili ste u tom vozu?
- Molim vas, želim da odgovorim. - U redu.
Dame i gospodo, molim vas! Molim vas!
Njena Visost ne može da čuje vaša pitanja, pustite je da odgovori.
Vi želite da znate da li sam bila povređena...
- u tom vozu koji je eksplodirao na putu za Bukrešt? - Da.
Sećam se da sam bila u vozu kada je eksplodirao.
Jesam li ili nisam bila povređena, ne znam.
- Dakle, gde ste zadobili rane? - U Rusiji ili Bukureštu?
- Ne postoji mogućnost da budem povređena dva puta? - U ratu, možda.
Šta je dugo revolucija?
Žao mi je, dame i gospodo, intervju je završen.
Uveri se da su ljudi postavljeni na svakom ulazu...
da zadrže reportere dalje od gostiju.
- I proveri svaku pozivnicu na vratima. - Da, gospodine.
Ni malo vam ne olakšavam, zar ne?
Bilo je katastrofalno?
Nije važno šta će novine pisati, i pre nego što izađu na ulicu...
gosti će biti ovde, a carica će napraviti ceremoniju.
- O, oprosti mi. Mogu li? - Možeš i meni dati jednu.
Hvala.
Stepenice nisu baš ulepšale tu haljinu.
- To nije ni važno. - Biće kroz jedan sat.
Nisam te videla tako dugo.
I strašno sam ti nedostajao.
Nedostajao si mi, da.
Čija su ti naređenja branila da me vidiš, caričina ili Paulova?
Izgleda da ti nikada nije palo na pamet...
da ja umem da funkcionišem bez ičijih naređenja.
Onda nisi želela da me vidiš. Zašto?
Mislila sam da je tako bolje.
Glasine o venčanju su istinite.
Ti lično si mi rekao da smo Paul i ja vereni već godinama.
- Zar nisi svoje carske dužnosti preozbiljno shvatila? - Nezavisnost, misliš.
- Marioneta je povukla konce sama. - To je detinjarija.
Oduvek si bila opsednuta time da ljudi žele da radiš samo ono što ti oni kažu.
Ne, ne ljudi. Ti.
- Gluposti. - Zar?
Ti si me gurnuo Paulu. A sada si protiv njega. Zašto?
- Bojiš se da će on preuzeti konrtolu? - Nad čime?
- Nada mnom. Nad novcem. - Ja ne zavisim od novca.
Onda zašto ti smeta, što ja mogu biti Anna Koref?
Nije mi stalo do tvog imena. Stalo mi je ko si ti.
Ono što mi smeta je način na koji si se promenila.
- Ja sam se ta koja se promenila. - Da!
Kada si želela da otkrijemo ko si bila.
Govorila si da je to sve što želiš.
- Da, ja p... - Ali, da li je? Ne!
Sada moraš da budeš Velika Vojvotkinja Anastasia Nikolaevna.
Sada moraš da budeš na prestolu mrtvačnice carskih leševa.
-Moraš li uvek da mrziš? Moraš li uvek da ismejavaš? - Koga?
Tvoje odane voljene osobe?
Te balsamovane kosture? Njih nije briga za tebe!
Njih nije briga ko je Anastasia, dok god ne dobiju novac i bolje pozicije...
a u stvari ona je mrtva i zakopana, i treba da bude!
Nisi rekao to već mesec dana. Tada si želeo to, i to zbog mene!
- Pa, sada mi se sviđa ovo. - Samo napred, neka ti se sviđa.
Budi Velika Vojvotkinja! I napravi pravo carstvo.
Udaj se za čoveka koji ne bi došao ni sa deset nogu do oltara...
da nisi naslednica.
O, istina vređa.
Jednom si mi rekla da sam sebičan i ambiciozan.
I ja sam priznao da si u pravu.
Zašto sad ti ne smeš da przinaš da sam ja?
- Sećaš se? - Čega?
- Muzike, ovog valcera. - Da, naravno.
- Ne, ne sećaš se. - Žao mi je. Trebalo bi?
Ne, to je bilo davno.
Moj prvi valcer. Moj prvi bal.
- Moj prvi... - Šta?
Partner. Mislila sam da si to bio ti.
Mora da je bio neko drugi.
- Možda jesam bio ja. - Stvarno nije važno.
Možda to čak nije ni bio bal.
- Iskreno, ne razumem te. - Zašto?
- Zato što nisam porekla ono što je Vlados govorio? - Da.
Kako ti znaš da ja nisam Anna Koref?
- Budi ozbiljna. - I jesam.
Postaješ veoma čudna večeras.
Kako ti znaš kakva je Anna Koref?
Znam kakva postaješ ti. I sve do čega mi je stalo si ti.
- Stvarno tako misliš? - Naravno.
Objavimo onda našu veridbu večeras.
Želim to puno.
Princ Paul von Haraldeberg i Gospođica Anna Koref.
- Hoćeš li objaviti to? - Svakako ne.
- O. - Zato što to nije istina.
Ne? Pretpostavimo da nemam titulu, nasledstvo, ništa.
Ne mogu to da zamislim zato što savršeno dobro znam ko si ti.
Ipak, šta ako ne mogu da dobijem novac? Ili ako ga ne budem želela?
Možeš i hoćeš. Zašto bi bila siromašna kad tako lako možeš biti bogata?
Siromašni su u velikoj prednosti.
Oni makar znaju kada su voljeni zbog njih samih.
Žalim, ali odbijam da te reči uzmem za ozbiljno.
- Carica je spremna. Gore je u zelenoj sobi. - Dobro.
- Uskoro počinje. - U redu.
- Pjotr Ivanovič. Ako se ne budem vrato na vreme... - Zašto?
Idite bez mene.
Sergej Pavlovič, nije li sve ovo veličanstveno?
- Nikad niste tako dobro izgledali. - U ovome? O.
U današnje vreme ne umeju da naprave kofere.
Zamislite da pokušate da smestite ovo u moderan kofer.
O, vremena nisu primerena eleganciji.
Ali vi ste ga vratili unazad.
- Šta je bilo? Izgledate uznemireno. - Ne, samo umorno.
Hoćete li pitati njeno Visočanstvo može li me primiti na kratko?
Znate da hoću.
Generale. Generale!
- Možete ući. - Veoma ste ljubazni.
- Za svaki slučaj, čula je za novinare. - Hvala vam.
Vassili, njeno Visočanstvo očekuje generala.
Htela sam da pošaljem po vas, Bunjin.
Moja unuka mi je rekla da očekujem neke neprijatnosti u novinama.
- Bojim se da je tako, Vaše Visočanstvo. - Hvala vam.
Taj čovek je verovatno unajmljen da pravi nevolje.
- Njeno Visočanstvo kaže da ustvari... - Znam šta ona kaže.
Nažalost, ona ne zna...
da istina služi samo da bi svet živeo od nje.
Pripremila sam izveštaj za novinare...
koji želim da im predate pre nego što odete večeras.
Ja odlazim sada, Vaša Visosti.
O, a zašto?
Osećam da je moj posao završen, zadovoljavajuće, verujem.
A ozirom da je ovo vaše veče moja dužnost je...
Ne, to nije istina. Prosto sam želeo da vam kažem zbogom.
Čudno.
Želite da odete pre spektakla.
Mislila sam da večeras niko drugi ne slavi svoj trijumf do vas.
Ako ovo veče pripada nekome, Generale, onda ste to vi.
- Svi smo vam zahvalni. - Hvala, ali ja više ne želim da učestvujem u tome.
Ma hajde. Na kraju, obavili ste jedan veliki zadatak.
Vratili ste moju unuku u njen zakonski položaj.
I, koliko sam ja obaveštena...
uspeli ste da joj vratite sećanje na njeno detinjstvo.
Da, pretpostavljam da jesam.
Ali vi niste naročito zadovoljni time zar ne? Niste zadovoljni.
- Zašto? - Ali ja nisam u poziciji...
O, dajte. Nakon svega, ni malo ne liči na vas...
da pričate o poziciji, Bunjin.
Kada sam sa Vašim Visočanstvom, toga sam svestan.
Hvala vam. A sada zahtevam vaš odgovor.
Ako je ovo ono što Velika Vojvotkinja zaista želi...
onda moram biti zadovoljan.
Ali što se mene tiče, ne, nisam zadovoljan.
Ne samo da bismo trebali da vam damo tu titulu...
Trebali bismo vas učiniti ambasadorom.
Kako podmuklo ste došli sa time što ste želeli da kažete.
I čak ni sad, to ne govorite.
Niste mi čak ni dali parče kanapa da vas njime obesim.
Sergej Pavlovič, šta želite da me pitate?
Zašto pokušavate da pitate mene? Zašto niste pitali nju?
Često ono što je teško za druge, za mene je jednostavno.
Ali ono što je za druge jednostavno, za mene je nemoguće.
Možda zvuči napadno, vaša Visosti, ali to počinje da m ljuti.
Vi ste manji podlac nego što sam mislila...
- ali puno više od budale.
Da?
Oprostite, vaša Visosti. Vreme je.
Tako brzo.
Bunjin, želim da me čekate ovde.
Ovoga puta to je naređenje. Hoćete li?
Da, vaša Visosti. Hoću.
Vaša Visosti, jedva čekam da pogledate dole u dvoranu.
Rasplakaćete se. Svi su tamo.
I haljine. I uniforme. Neverovatno je, kao što je nekad bilo.
Da, mogu da namirišem moljce.
Vaše Carsko Visočanstvo, molim vas... Izvinite.
Ako mi Vaše Visočanstvo dozvoljava da pojasnim ceremoniju, i...
- Livenbaum. - Razgovarali smo o ceremonuiji jutros.
- Da, ali,... - O "ali" ćemo razgovarati kasnije.
Da, Baronice.
Kako si divna.
- Lepo se provodiš? - Da, bako.
- Gde je Paul? - Pleše sa princezom Falkenburg.
- On pleše veoma dobro. - Da, veoma.
- I veoma je zgodan. - Da, veoma je zgodan.
- Vaša Vososti, hiljadu izvinjenja... - Vaša Vososti, vreme je.
Ako su mogli da čekaju deset godina neće im smetati da sačekaju još deset minuta.
Livenbaum, želim da razgovaram sa svojom unukom nasamo.
Napolje, gopspodo! Napolje.
Gde je Bunjin? Baš liči na njega da nestane kad je stvarno potreban.
U redu, dame. Grofe.
Livenbaum.
Gospodin kojim si tako očarana, proveri da nije napustio zelenu sobu.
Da, vaša Visosti.
- Dole je očaravajuće. - Da.
Dođi. Pusti mene.
Jesi li već umorna?
- Samo nisam navikla na sve ovo. - Treba vremena.
Jesi li sigurna u vezi Paula?
Ja, ja... dopada mi se.
- Zašto zamuckuješ? - Iznenađena sam neočekivanim pitanjem.
Kad voliš, odgovor je uvek spreman.
Zamoljena sam da objavim vašu veridbu večeras.
- Jesi li sigurna da želiš to? - Želim da se udam.
Zašto?
Pretpostavljam da želim da nekom pripadam, bliskost.
- Jesam li sebična? - Ne, ali želiš li sve to sa Paulom?
Mislim da će ti biti zadovoljstvo, bako.
A sve što će tebi, biće i meni.
Znaš li da govoriš potpuno isko kao Bunjin?
- O, ne. - O, da.
Anastasia Nikolaevna, ti zapravo ne želiš da se udaš za Paula.
- Ne znam. - Znaš.
Zato što ustvari želiš nekog drugog.
Želim li? Možda.
Osim što svo ovo vreme...
jedino što sam stvarno želela si bila ti.
To već imaš.
I to nije dovoljno, niti treba da bude.
Niko mene ne može da krivi što živim sa mojim dragim utvarama. Ali tebe...
Moraš pronaći ono što i svaku drugu ženu čini srećnom.
Sedi ovde još trenutak.
Livenbaum kaže da je dole u dvorani baš kao što je nekad bilo.
Ona je smešna. Svet ide dalje, Malenkaia...
i mi moramo sa njim, ili ćemo zarđati sa prošlošću.
Ja sam prošlost. I sviđa mi se to.
To je drago i poznato.
Sadašnjost je hladna i strana.
A budućnost...
Srećom, ja ne moram da brinem o tome. Ali ti moraš.
Ona je tvoja.
Otkopčaj mi ovo, hoćeš li?
- Figini smaragdi? - Da, želim da ti ih dam.
Bako, dala si mi ono što niko na svetu nije mogao...
Mene. Hvala ti.
Hajde, hajde. bolje bi bilo da se doteraš.
Idi u zelenu sobu.
- Livenbaum će ti pomoći. - Da, bako.
Požuri. Nemamo puno vremena.
Oprostite, Vaša Visosti.
Da, šta je bilo?
Mislim da je bolje da znate da gospoda neće čekati još dugo.
Dobro. Pretpostavljam da bismo trebali da nastavimo sa predstavom.
- Uvedi te lakrdijaše. - Da, Vaša Visosti.
- Dame i gospodo... - Baronice.
O, Vaša Visosti, preklinjem vas. Ne možemo više da ih pustimo da čekaju.
- Možemo li poći sad? - Da, da. Pođite.
Visočanstvo. O...
- Muzičari? - Sve je spremno.
- Dobro. Zauzmite polozaje kod zavese. - Da, gospodine.
Ispravite tu mašnu.
A vi, Ekselencijo, molim vas ne zaboravite, sva imena... Glasno, jako, čisto.
- Ne brinite. - O, hvala vam, Ekselencijo.
Dame, budite spremne. Gde je...
- Gde je princ Paul? - Dvaput sam ti rekao, dolazi.
Dvaput, i tri puta si mi rekao da ne možeš da nađeš Bunjina.
- Rekao sam ti da je rekao... - Znam, znam, da idemo bez njega.
Rekao bih da je nešto rastrojen večeras.
I uskoro ćemo ot... O, Vaše Visočanstvo.
Vaše Visočanstvo.
Nisam vas nikad video takvu.
Nisam se nikad ni osećala ovako.
Vreme je.
Bi li bio ljubazan da obavestiš njeno Visočanstvo, Veliku Vojvotkinju, da smo spremni.
- Odmah. - Požuri.
Baronice, procedura.
Samo da vas podsetim o čemu smo jutros raspravljali.
- Mislite li da me pamet izdaje? - Baron...
Dame i gospodo, ovo će biti, "drumroll."
Nakon toga, Njeno carsko Visočanstvo, carska udovica, će izaći.
I kada prođe kroz zavesu...
orkestar će zasvirati nacionalnu himnu.
- A nakon toga, velika vojvotkinja, u pratnji njenog Visočanstva... - Nestala je! Nestala je!
Nestala? Gde? O čemu on priča?
Ona nije tamo! Pregledao sam svuda. Nestala je!
- Ali to je nemoguće. Mislim, mora da je... - Tišina!
- Pogledali ste u zelenoj sobi? - Jesam, Vaše Visočanstvo.
- Nema nikog tamo. - Nikog.
Možda je otišla u svoju sobu. Brzo, pošaljite nekoga...
Nećete je naći. To je gubljenje vremena. Oboje su otišli.
- Oboje? - Ona i tvoj prijatelj Bunjin.
- Bunjin? - Ali zašto? Ne razumem.
- Nikad i nećeš. - Mislite da su ostali bili u pravu?
- Ona nije Anastasia, nakon svega. - Zar nije?
Vaše Veličanstvo, preklinjem vas. Svi oni dole čekaju.
- Šta ćemo im reći? Šta im možemo reći? - Ništa.
Paul, tvoja ruka. Ja ću im se obratiti.
O, hvala vam, Vaše Visočanstvo. Svi, molim vas.
Oprostite mi, teta Marie, ali šta ćete im reći?
Reći? O, reći ću...
"Igra je završena. Idite kući."
Subtitle by Bato&Cici *VTNNSC*
Preuzeto sa www.titlovi.com