CINEMA MONDO esittää
3. syyskuuta 1973 kello 18.28.32 -
Lihakärpänen, joka räpyttää siipiään 14 670 kertaa minuutissa -
Laskeutui Montmartren Rue St Vincentille.
Samalla hetkellä läheisen ravintolan terassilla -
tuuli tanssitti kahta lasia pöytäliinalla, kenenkään näkemättä.
Samaan aikaan 5. kerroksen asunnossa Avenue Trudainella -
parhaan ystävänsä Emil Maginaun hautajaisista -
palannut Eugéne Colére pyyhki hänen nimensä osoitekirjastaan.
Samaisella hetkellä -
yhden X-kromosomin sisältävä herra Raphaël Poulainin siittiö -
syöksyi kohti hänen vaimonsa Amandinen, o.s. Fouet, munasolua.
Yhdeksän kuukautta myöhemmin syntyi Amélie Poulain.
AMELIE
Amélien isä, entinen sotilaslääkäri, työskentelee Enghienin kylpylässä.
TIUKAT HUULET = SYDÄMETTÖMYYS
Raphaël Poulain inhoaa : virtsata jonkun toisen vieressä.
Hän inhoaa myös:
Että hänen sandaalejaan katsotaan halveksuen.
Ihoon tarttuvia märkiä uimahousuja.
Raphaël Poulainille on mieluisaa : Irrottaa tapettia suurina liuskoina.
Panna kenkänsä riviin ja kiillottaa ne.
Tyhjentää työkalupakkinsa -
puhdistaa se huolella ja panna työkalut takaisin.
Amélien äiti, koulun rehtori, kotoisin Gueugnonista -
on aina ollut hermoheikko.
KASVOJEN NYKIMINEN = HEIKOT HERMOT
Amandine Poulain inhoaa : sormien rypistymistä kylvyssä.
Että joku josta hän ei pidä koskettaa hänen kättään.
Aamullisia tyynynjälkiä poskessa.
Amandine Poulainille on mieluisaa : Taitoluistelijoiden asut tv:ssä.
Kiillottaa parketti.
Tyhjentää käsilaukkunsa -
puhdistaa se huolella ja panna kaikki takaisin.
Amélie on 6-vuotias. Kuten kaikki pikkutytöt -
hänkin haluaisi, että isä ottaisi joskus syliin -
mutta isä koskettaa häntä vain kuukausitarkastuksessa.
Tuo hätkähdyttävä läheisyyden tunne -
saa hänen sydämensä hakkaamaan -
ja se taas saa isän päättelemään, että tytöllä on sydänvika.
Tämän takia Amélie ei käy koulua, vaan hänen äitinsä opettaa häntä.
Jos... Iakkaa... satamasta, haen... Iakkaa... satamasta.
Jos lakkaa satamasta... -Oikein hyvä.
..saatan lakkaa! -Ei!
Vailla ikäistään seuraa -
hermoheikon äidin ja etäisen isän lapsena -
Amélie pakenee mielikuvitusmaailmaansa.
Siellä äänilevyt tehdään lettujen lailla.
Ja koomassa makaava naapurinvaimo -
vain päätti nukkua kaikki elämänsä unet kerralla.
Sitten voin valvoa yötä päivää koko loppuikäni.
Améliella on yksi ystävä, Kaskelotti.
Valitettavasti kodin ilmapiiri on tehnyt siitä itsetuhoon taipuvaisen.
Kaskelotin itsemurhayritykset koettelevat äidin hermoja.
Syntyy päätös.
Riittää!
Lohdutukseksi Amélie saa äidiltä käytetyn Kodak Instamatic -kameran.
Tyttö! Katso nyt, minkä teit.
Naapuri uskotettelee, että hänen kamerassaan -
on sellainen vika, että se aiheuttaa onnettomuuksia.
Amélie on kuvannut koko päivän. Häneen iskee hirvittävä pelko.
Hän tuijottaa tv : tä syyllisyyden lamauttamana :
Hän on aiheuttanut suurpalon, kaksi radalta suistumista -
ja Boeing 474 : n maahansyöksyn.
Joitakin päiviä myöhemmin, tajuttuaan tulleensa jymäytetyksi -
Amélie ryhtyy kostotoimiin.
Sitten koittaa kohtalokas päivä.
Kerran vuodessa äiti vie Amélien Notre Dameen -
sytyttämään kynttilän ja rukoilemaan pikkuveljeä.
Kolme minuuttia myöhemmin taivaalliset voimat lähettävät -
ei poikavauvaa, vaan Marguerite Bouchardin, quebeciläisen turistin -
joka haluaa päättää päivänsä.
Amandine Poulain, o.s. Fouet, kuolee heti.
Äitinsä kuoltua Amélie jää isänsä kanssa kahden.
Jo ennestään syrjäänvetäytyvä isä käpertyy yhä tiukemmin itseensä.
Hän rakentaa pakkomielteen- omaisesti pientä pyhäkköä -
vaimonsa tuhkan leposijaksi.
Päivät, kuukaudet ja vuodet vierivät.
Maailma on niin kuollut, että Amélie päättää elää unelmissa -
kunnes on kyllin vanha lähtemään kotoa.
Viisi vuotta myöhemmin hän on tarjoilijana Montmartrella -
kahvila-ravintola Deux Moulins'issä.
On 29. elokuuta.
48 tunnin kuluttua Amélie Poulainin elämä muuttuu kertarysäyksellä.
Mutta hän ei tiedä sitä vielä. Hän viettää hiljaiseloa -
työtovereiden ja kanta-asiakkaiden ympäröimänä.
Suzanne, paikan omistaja -
ontuu hiukan, muttei ole koskaan läikyttänyt juomia.
Hän on entinen sirkusratsastaja ja hän pitää:
Pettymystään itkevistä urheilijoista.
Hän inhoaa : katsella kun miestä nöyryytetään lapsensa kuullen.
Georgette, tupakkakaupan pitäjä, on luulosairas.
Milloin kalvaa migreeni, milloin iskee iskias.
Hän inhoaa sanoja "siunattu sinun kohtusi hedelmä ".
Gina on Amélien työtoveri. Hänen isoäitinsä oli parantaja.
Hän pitää luiden naksauttelusta.
Hän tuo kir'in Hipolitolle, joka on epäonnistunut kirjailija.
Hän pitää eniten siitä, kun härkätaistelijaa pusketaan tv:ssä.
Heitä tarkkaileva tyyppi on Joseph, jolla Gina antoi rukkaset.
Hän vakoilee Ginaa nähdäkseen, onko tällä toinen mies.
Ainoa mistä hän pitää on kuplamuovin poksauttelu.
Tässä on Philoméne, lentoemäntä.
Amélie hoitaa hänen kissaansa kun hän on poissa. Philoméne pitää -
kissankupin äänestä kivilattialla.
Kissa, Rodrigue nimeltään, pitää satujen kuuntelusta.
Ei kiitos, neiti. En tee töitä sunnuntaisin.
Viikonloppuisin Amélie käy usein junalla isäänsä katsomassa.
Mikset käytä eläkettäsi... -Mihin?
Matkustamiseen. Et ole käynyt ikinä missään.
Kun olimme nuoria, äitisi ja minä haaveilimme matkustelusta -
mutta se oli mahdotonta. Sydämesi takia. -Tiedän.
Ja nyt...
Nyt...
Joskus perjantai-iltaisin Amélie käy elokuvissa.
On kiva kääntyä katsomaan takana istujien kasvoja!
On kiva katsoa yksityiskohtia, joita kukaan muu ei huomaa.
Mutta inhoan, kun vanhoissa elo- kuvissa kuljettaja ei seuraa tietä.
Améliella ei ole poikaystävää. Hän on kokeillut pari kertaa -
mutta lopputulos ei ollut tyydyttävä.
Sen sijaan hän nauttii elämän pienistä iloista, kuten :
Käden upottaminen jyväsäkkiin.
Créme brûléen pinnan murtaminen teelusikan kärjellä.
"Voileipien" heittely St Martinin kanavaan.
Hän on Lasimies. Hänen luunsa -
ovat perinnöllisen sairauden takia hauraat kuin kristalli.
Kaikki hänen kotonaan on pehmustettua.
Pelkkä kättely voisi murskata hänen nivelensä.
Hän ei ole poistunut kotoaan 20 vuoteen.
Aika ei ole muuttanut mitään. Amélie hakeutuu ylhäiseen yksinäisyyteen.
Hän huvittelee keksimällä hassuja kysymyksiä, kuten :
Moniko pariskunta saa juuri nyt orgasmin?
Viisitoista!
Vihdoin, 30. elokuuta 1997 -
tapahtuu se, mikä mullistaa Amélie Poulainen elämän.
Lady Diana, Walesin prinsessa, kuoli yöllä auto-onnettomuudessa.
Surmansa saivat myös hänen miesystävänsä, Dodi Al-Fayed -
sekä heidän autonkuljettajansa.
Lady Diana henkivartija loukkaantui vakavasti.
Lady Diana ja Dodi Al-Fayed saapuivat Pariisiin eilen.
Heidän lähdettyään hotelli Ritzistä -
heitä kuljettanut musta Mercedes Benz törmäsi tunnelin seinään...
Vain Tutankhamonin haudan löytäjä olisi saattanut kuvitella -
miltä Améliesta tuntui hänen löytäessään aarteen -
jonka pieni poika oli kätkenyt 40 vuotta sitten.
31. elokuuta, aamu neljältä -
Amélie sai loistavan idean.
Hän etsisi laatikon omistajan, missä hän olisikin -
ja palauttaisi aarteen hänelle.
Jos hän liikuttuisi, Amélie ryhtyisi hyväntekijäksi.
Jos ei, huono juttu.
Viidennen kerroksen pikkuneiti! Teitä ei näekään usein.
Satutteko tietämään pojasta, joka asui asunnossani 50-luvulla?
Pojasta..? Tilkka portviiniä?
Ei, kiitos. -Sisään vain! Sulkekaa ovi.
Poikia? On niitä tunnettu...
Ovat suloisia, kunnes keksivät lumipallot ja kastanjat...
On niitä tunnettu...
Milloin te tulitte tänne? -Vuonna -64.
Olette varmaan kuullutkin... -En ole.
Sepä ihme. Istumaan.
Mieheni oli töissä Coccinelle-vakuutusyhtiössä.
Kaikki tietävät, että hän makasi sihteerinsä kanssa.
Kävivät kaikissa seudun hotelleissa. Ja kalliissa vielä.
Se letukka levitti mieluusti reisiään -
mutta satiinia piti olla.
No, mies rupesi vetämään välistä.
Ensin vain vähäsen, sitten 50 miljoonaa kerralla.
Sinne he lensivät, pampakselle.
Juokaa pois!
20. tammikuuta 1970 ovikelloani soitettiin.
"Teidän miehenne on kuollut autokolarissa Etelä-Amerikassa."
Elämäni pysähtyi siihen. Musta Leijona kuoli suruun.
Elukkaparka!
Näettekö miten rakastavasti se katsoo isäntäänsä.
Luen teille hänen kirjeitään.
Älkää menkö! Kai teillä on hetki aikaa.
Tämän hän kirjoitti kasarmilta.
"Mado-kulta..." Se olen minä, Madeleine.
"En voi nukkua, en syödä -
tietäen, että ainut syyni elää on kaukana Pariisissa -
ja näen hänet vasta perjantaina 15. päivä -
kun suloinen pikku piisamini odottaa asemalaiturilla -
sinisessä leningissään."
Suluissa "jota pidät liianläpinäkyvänä..."
Onko kukaan kirjoittanut teille noin, neiti?
Ei. En ole kenenkään piisami.
Nimeni on Madeleine Wallace.
Madeleine, niin kuin Maria Magdalena.
Hän itki, eikö niin?
Ja Wallace on kuin "valas", joka suihkuttaa vettä.
Ei ihme että minua aina itkettää.
Niin, siitä teidän asiastanne...
Kysykää ruokakaupan Collignonilta. Hän on asunut täällä ikänsä.
Päivää, Ameliini!
Viikuna ja kolme pähkinää, kuten aina?
Satutteko tietämään ketkä asuivat asunnossani 50-luvulla?
Tulipa visainen kysymys.
Vuonna 1950 olin 2-vuotias. Tämän kretiinin henkinen ikä.
"Kretiini" on Lucien.
Ei mikään neropatti, mutta Amélie pitää hänestä ja siitä -
miten hän käsittelee jokaista endiiviä kuin haurasta arvoesinettä.
Se on hänen tapansa rakastaa kaikkea hyvin tehtyä.
Katso nyt tuota! Pitelee kuin pesästä pudonnutta linnunpoikaa!
Älä vain pyydä häneltä korintteja. Seisot siinä vielä maanantainakin!
Vauhtia nyt, mongoloidi! Ei tässä ole koko päivää aikaa!
Käy äitini juttusilla. Hänellä on norsun muisti.
Norsumuori!
Kiitos.
Bredoteau!
Anteeksi? -Nimi jota etsitte.
Mutta jos minä sanon sen, sitä ei lasketa. Olen vanhuudenhöperö.
Älä kuuntele, hän on vanhuudenhöperö.
Katso minkä teki laakeripuulleni!
Hän oli metrossa lipunrei'ittäjänä.
Nyt hän herää joka yö lyömään reikiä laakerinlehtiini!
Harmi, ettei ole syreeniä.
Jokaisella on omat tapansa rentoutua. -Minä heitän leipiä.
Heitätkö? -Kyllä se löytyy. Olen järjestyksen ihminen.
Arkistoin kaiken. -Niin kuin mitä?
Poikasi on kohta 50, ja saan yhä hoitaa hänen kirjanpitonsa.
Puristit pojalle hammastahnan vielä kun hän oli 15. Sen siitä saa!
Camus... 2. kerros...
Brossard oli B-rapussa!
Siinä! Bredoteau, 5. kerros.
Pohjoisen väkeä. -Bredoteau. Mitäpä tuohon lisäämään.
..kuinka voisin elää?
Jos tuntisi en Tätä onnea lain
Kun sun syliisi vaivun
Kuulen sydämeni kaiun
Kuinka voisin elää
Ilman sua, rakkahin
Valokuva-automaatin alustaa tonkii Nino Quincampoix.
Améliella oli pulaa ikäisestään seurasta -
ja Ninolla oli sitä liikaakin.
9 kilometrin päässä toisistaan he haaveilivat veljestä ja sisaresta -
jonka kanssa olla koko ajan.
Hei, isä.
Uusi ystävä? -Vuosien takainen.
Äitisi vihasi häntä, joten hän joutui työkaluvajaan asumaan.
Kas niin. Saatetaan heidät yhteen.
Mitäs sanot?
Kuule isä, jos sinä löytäisit arvokkaan muiston lapsuudestasi -
miltä se tuntuisi? Olisitko iloinen? Surullinen? Nostalginen?
Tämä kääpiö ei ole niin vanha.
Sain sen 26. rykmentin pojilta, kun jäin eläkkeelle.
Ei kun tarkoitan jotain oikein kallisarvoista aarretta.
Hänet pitää lakata ennen syksyä.
Keitän teetä. Haluatko?
Hengitä... Liikkumatta.
Onko nyt parempi?
Ovi kiinni!
Sieltä vetää kamalasti! -Ei nyt missään Siperiassa olla.
Et olekaan allerginen pakokaasuille!
Yskin viime yönä melkein keuhkoni pellolle.
Keuhkot pellolle?
Mitä hyvää tänään on, Suzanne? -Gratinoitua endiiviä.
Lankeatte vielä polvillenne.
Niinkö hyvää? -Riippuu paikasta.
Wc-pytyllä... -Se ei olisi hyvää.
Kello 12.15. Nauraa orgastisesti houkuttaakseen alfaurosta.
Jos tuo vielä jatkaa, en vastaa teoistani!
Niin, antaisi jo olla. Onhan täällä baareja pilvin pimein!
Suzanne-rouva...
Eikös se "gratinoitu" tarkoita valkokastiketta?
Kyllä, miten niin?
Vatsani ei kestä sitä. Sama kuin teillä hevosenliha.
Ei se johdu vatsasta vaan muistoista.
Mieluummin paistaisin ihmislihaa. -Ette kai sentään...
Suzanne-rouva...
Haittaako jos lähden tänään aikaisemmin? -Minkä niminen mies?
Dominique Bredoteau.
Päivää.
Oletteko Dominique Bredoteau? -Kyllä olen. Mitä asia koskee?
Asiani koskee... vetoomusta.
Vetoomusta? -Niin, vetoomusta...
Lady Di'n julistamiseksi pyhimykseksi. -Niin... ei, kiitos.
Päivää, anteeksi jos häiritsen...
Päivää, etsin Dominique Bredoteauta. Kyse on EU:n väestölaskennasta.
Tulkaa ylös. Kolmas kerros.
Hei, kisuli.
Earl Greytä? Bergamottia? Jasmiinia?
Kai sinä jotain otat?
Minulla on töitä.
Tullaan...
Mistähän löytäisin Dominique Bredoteaun?
Voi neitiparka! Myöhästyitte!
Katsokaa, siinä hän tulee.
Bretodeau.
Ei Bredoteau.
Kaipaatte lasillisen glögiä.
Tulkaa sisään.
Olen asunut täällä 5 vuotta, enkä ole nähnyt teitä ennen.
En mene koskaan portaikkoon. En halua törmätä kehen sattuu.
Loiseläjiä kaikki tyynni.
Peremmälle vain.
Minua sanotaan Lasimieheksi -
mutta nimeni on Raymond Dufayel.
Amélie Poulain. Olen tarjoilijana... -Deux Moulins'issä, tiedän.
Ja teiltä loppuivat konstit Bretodeaun suhteen.
Koska se ei ole "do" vaan "to".
Niin kuin "toto". -Kiitos...
Ihana taulu. -Se on "Soutajien aamiainen".
Renoiria.
Olen maalannut yhden vuodessa, 20 vuoden ajan.
Katseet ovat vaikeimmat maalata.
Joskus tuntuu, että he muuttavat mielialaansa selkäni takana.
Nuo näyttävät kyllä aika tyytyväisiltä. -Syytä onkin!
Nauttivat jänispaistia huhtasienten kera -
ja lapsille on vohveleita ja hilloa.
Missä se paperinpala olikaan?
Huomasitte minun kamerani.
Sain sen kälyltäni lahjaksi.
Panin sen siihen -
niin minun ei tarvitse vetää kellojani.
Kaikkien näiden vuosien jälkeen -
ainoa henkilö, jota en vieläkään saa maalatuksi -
on tyttö jolla on vesilasi.
Hän on kuvan keskellä, mutta on silti ulkopuolinen.
Ehkä hän on vain erilainen.
Millä tavalla?
En tiedä.
Pienenä hän ei juurikaan leikkinyt muiden lasten kanssa.
Ehkä ei koskaan.
Dominique Bretodeau, Rue Mouffetard 27.
Se on teille.
Tänään, kuten joka tiistai-aamu, Dominique Bretodeau ostaa kanan.
Hän paistaa sen perunoiden kera.
Irrotettuaan koivet, rintalihat ja siivet -
hän riipii nautiskellen -
vielä höyryävän kuumat, mehukkaat pyrstöpalat.
Ei, ei sittenkään. Tänään Bretodeau ei osta kanaa.
Hän kävelee vain tähän puhelinkioskiin asti.
Hetkessä kaikki palaa hänen mieleensä.
Bahamontesin Tour de France -voitto 1959...
Josette-tädin alushameet...
..ja erityisesti se traaginen päivä...
Päivä, jona hän voitti kaikkien marmorikuulat itselleen.
Bretodeau!
Nipistys, Bretodeau!
Konjakki, kiitos.
Äsken sattui aivan uskomaton juttu.
Suojelusenkelini varmaan.
Puhelinkoppi soitti minulle. Se soi ja soi...
Kas vain! Mikrouuni soitti minulle.
Ottaisin toisen konjakin.
Kyllä elämä on hassua.
Lapsena aika vallan matelee. Yhtäkkiä sitä on viidenkymmenen.
Kaikki mitä lapsuudesta on jäljellä mahtuu ruosteiseen rasiaan.
Onko teillä lapsia?
Minulla on teidän ikäisenne tytär.
Emme ole puhuneet vuosiin.
Kuulin että hänellä on lapsi, poika.
Lucas nimeltään.
On kai paras mennä käymään, ennen kuin kirstu kutsuu minua.
Vai mitä?
Yhtäkkiä Amélie kokee äärettömän harmonian tunteen.
Hetki on täydellinen. Pehmeä valo, tuoksuva ilma -
kaupungin hiljainen kohina...
Hän hengittää syvään. Kaikki on kirkasta ja selkeää.
Rakkauden aalto, hillitön halu auttaa koko ihmiskuntaa -
humahtaa hänen lävitseen.
Antakaa kun autan. Astukaa vain, niin mennään.
Soittokuntamajurin leski!
On pitänyt miehensä asetakkia tämän kuolemasta asti.
Hevoskyltistä on pudonnut korva!
Kukkakauppiaan mies nauraa, naururypyt silmäkulmissaan.
Konditorian ikkunassa on tikkareita!
Tunnetteko tuoksun? Mies leikkaa melonisiivuja.
Toscajäätelöä!
Ohitamme lihakaupan. Kinkku 79 frangia, siankylki 45.
Siinä on juustokauppa. Picodon 12,90. Cabecou 23,50.
Vauva katsoo koiraa, joka katsoo vartaassa paistuvia kanoja.
Nyt olemme metron kioskilla. Jätän teidät tähän. Näkemiin.
"Hän ei osannut luoda suhteita muihin."
"Hän oli kovin yksinäinen lapsi."
Eräänä kimmeltävän heinäkuisen päivän iltana -
lomalaisten viettäessä leppoisaa rantaelämää auringosta nauttien -
ja helteen uuvuttamien pariisilaisten katsellessa -
ensimmäisten ilotulitusrakettien räiskähtelyä -
Amélie Poulain, Hyljeksittyjen Hyvä Haltijatar -
ja Päähänpotkittujen Pyhä Madonna -
antaa uupumukselleen vallan.
Murheen murtaman Pariisin kaduilla -
surijoiden satatuhatpäinen joukko reunusti hautajaissaaton reittiä -
seuraten hiljaisina -
orvoksi jääneiden lasten mittaamatonta surua.
Outo on tuon nuoren naisen kohtalo: Hän on antanut kaikkensa -
mutta osaa yhä nauttia elämän pienistä iloista.
Don Quijoten tavoin hän on päättänyt taistella -
inhimillistä kärsimystä jauhavia tuulimyllyjä vastaan.
Tuo toivoton taistelu koitui hänen ennenaikaiseksi kohtalokseen.
23 vuoden iässä Amélie Poulain antoi nuoren, uupuneen olemuksensa -
vaipua universaalin kärsimyksen vuohon.
Samassa hän tunsi katumuksen pistoksen, annettuaan isänsä kuolla -
yrittämättä puhaltaa tämän tukahtuneeseen elämään -
sitä henkeä, jonka hän oli antanut niin monille.
Hei, herra...
Odottakaa!
Sivukaupalla epäonnistuneita, poisheitettyjä passikuvia -
jonkun kummajaisen kerääminä ja järjesteleminä.
Varsinainen perhealbumi!
Aski kevyt-Gauloisea. -Hetki vain. Täällä on niin savuista!
Missä ne ovat, en näe mitään...
Vasemmalle. Vielä...
Ja vaihtorahat... -Antaa olla.
Niin? -Mauresque.
Yksi kir, yksi mauresque ja kaksi minttusoodaa.
Oliko tuo promiskuiteettista vai post-koitaalista kujertelua?
Onko ääliömäisyytesi geneettistä?!
Promiskuiteettista. -Älkää huoliko. Kyllä te vielä löydätte sen oikean.
Kaikki naiset haluavat nukkua miehen olkapäätä vasten.
Kaikki miehet kuorsaavat parin lasillisen jälkeen -
ja minulla on tarkka musiikkikorva. -Nenäonteloni on leikattu.
Olettekin oikea romantikko!
Näkee, ettette ole kokenut tosirakkautta.
Ellen olisi, oikea jalkani ei nyt olisi lyhyempi.
Luulin, että putositte sirkushevosen selästä.
Niin. Olin rakastunut trapetsitaiteilijaan.
Minä hölmö en muistanut, että he päästävät irti viime hetkellä.
Hän tipautti minut juuri ennen esitystäni.
Tulin rymisten alas. Ja hevonen...
Valitettavasti jäin alle.
Niin, se mauresque...
Kyllä sitä voi rakastua kertarysäyksellä.
Tiedän. Olen seissyt 30 vuotta baaritiskin takana -
ja kokemusta on. Voin jopa antaa reseptin.
Otetaan kaksi vakioasiakasta -
sekoitetaan yhteen ja annetaan hautua. Toimii aina.
Hei..!
En kestä... -Minä menen.
Ettekö ole jo aiheuttanut kylliksi pahaa mieltä?
Gina osaa itsekin puolustautua. -En tarkoita Ginaa, vaan Georgettea.
Hän yrittää herättää huomiotanne, mutta te näette vain Ginan.
Tyttöparka! Tekee mitä tahansa, että huomaisitte hänet.
Olette tosiaan sokea.
Menen nyt, on treffit!
Kuka se uusi mies onkin -
hän ei voi olla pahempi kuin se sekopää nauhureineen.
Ei Joseph ole sekopää.
Hän vain kärsii.
Ei kai! He erosivat jo kaksi kuukautta sitten.
Mahtaa olla masokisti, kun tulee tänne jokapäivä.
Älkää sanoko, ettette ole huomannut...
Huomannut mitä?
Hän istuu aina tässä, eikö?
Istukaa alas.
Istukaa, Georgette.
Mitä näette? -Minun tupakkahyllyni.
Puuttuuko jotain?
Ei... -Yrittäkää nyt edes.
No en minä tiedä!
Miettikää sitä. Hyvää yötä.
Iltaa.
"Kirje saapui 30 vuotta myöhässä. "
"Joukko vuorikiipeilijöitä löysi Mont Blancin jäätiköltä postisäkin -
joka katosi lentokoneen maahansyöksyssä 60-luvun lopulla. "
On se sääli. Niin nuori ja kaunis prinsessa.
Ettekö surisi vanhaa ja rumaa? -Toki! Olihan se Äiti Teresakin...
Vieläkö tuo juoksee Ginan perässä?
Ei, hänellä on uusi ihastus.
Tunnenko minä hänet? -Kyllä. Hassu tämä jäätikköjuttu...
Joku teidän kahvilasta?
Ette kai te sentään?
Ei kai Suzanne...
Eikä! -kyllä.
Siinä hän taas on. -Onpa outoa.
Ja tuossa. -"Taas hän. Gare de Lyon."
Ja tässä. "5. maaliskuuta, Austerlitz."
Aina sama, tyhjä ilme.
12 kertaa. Minä laskin.
Todella outoa.
Miksi käydä valokuvassa eri puolilla kaupunkia -
ja heittää sitten kuvat pois? -Ja hyvätkin vielä.
Ihan kuin jokin rituaali.
Hän pelkää kai niin kovasti vanhenemista -
että se on hänen ainoa lohtunsa.
Hän on kuollut!
Kuollut?
Vainaja, joka pelkää joutuvansa unohduksiin.
Käy valokuva-automaateissa jotta hänen kasvonsa muistettaisiin.
Ihan kuin faksaisi kuvansa tuonpuoleisesta.
Vainaja, joka pelkää joutuvansa unohduksiin.
Nämä ihmiset onnistuivat siinä!
He kuolivat kauan sitten -
mutta eivät unohdu koskaan.
Se tyttö, jolla on lasi...
Ehkä hän on niin poissaoleva, koska ajattelee jotakuta.
Jotain tässä taulussa?
Pikemminkin poikaa, jonka hän näki jossain -
ja jonka hän koki kaltaisekseen.
Hän siis mieluummin kuvittelisi -
olevansa suhteessa johonkin poissaolevaan -
kuin tutustuisi niihin, jotka ovat hänen ympärillään?
Ehkä hän yrittää parhaansa mukaan selvitellä toisten ihmisten sotkuja.
Entä hän itse, ja hänen omat sotkunsa?
Kuka ne selvittää?
On sentään parempi auttaa ihmisiä kuin puutarhatonttua.
Voitteko kuvitella? Kuskilla oli 2,8 grammaa alkoholia veressään!
Älytöntä! Että sitä pestataan vastuuttomia idiootteja!
Teidän avaimenne... -Hetki vain, Ameliini.
Vauhti se tappaa nykyään! Katsokaa vaikka Lucieniä.
Siinä ei mikään tutka pysy perässä, kun hän paiskii töitä.
Älkää nyt, herra Collignon.
Ei se ole pojan vika. -Totta tosiaan!
Ei ole pojan vika jos ei saa yöllä nukuttua, vaan Lady Di'n!
Arvatkaa mitä löysin kuormurin perältä? Naisten alusvaatekatalogin!
Poika oli liimannut mallien kasvojen tilalle Dianan kasvot!
Mitä laitetaan? Nippu parsaa vai lisää paikallishistoriaa?
Ei mitään.
AVAIMET ODOTTAESSA
Kiitos.
Jokos se migreeni hellittää?
Kyllä, mutta iskias valvottaa kaiket yöt.
En ole nähnyt teitä aikoihin noin pirteänä.
"Nainen vailla rakkautta kuihtuu kuin kukkanen vailla aurinkoa."
Onpa omituinen sää!
Mikä noin huvittaa? -Olet vasta sadas tulija, joka puhuu säästä.
Se on sitä ajankulua, että unohtaisi ajan kulun.
Ei. Säästä puhutaan siksi, ettei puhuttaisi paskaa.
Minä kirjoitan paskaa, jota kukaan ei julkaise.
Taasko hylkäys? -Kolmaskymmenes.
Eikös serkkunne ole kriitikko? -Pois se minusta!
Kriitikot ovat kuin haaskalinnut raadonsyöjien jäänteillä.
Onko se teidän kirjanne -
rakkaustarina?
Se kertoo miehestä, joka pitää päiväkirjaa.
Mutta ei menneisyydestään, vaan tulevista katastrofeistaan.
Se masentaa häntä niin, ettei hän tee yhtään mitään.
Siis tarina tyhjäntoimittajasta.
Suzanne, omistan käsikirjoituksen teille.
Omistaa teille käsikirjoituksensa kuitatakseen sillä velkansa!
Häneltä kafkat, minulta safkat. Se on sitä kulttuurin sponsorointia.
Mikä siinä oikein kesti?!
Katso mitä kello on!
Tuo poika on kusten tehty!
JALKAVOIDE
HAMMASTAHNA
"Ilman sinua tämän hetken tunteet olisivat vain menneiden hilsettä. "
Kuinka?
Ilman sinua tämän hetken tunteet olisivat vain menneiden hilsettä.
Lippunne, kiitos.
Kuinkas... töissä?
Kysyit sitä jo, isä.
Oletko voinut hyvin?
Ihan hyvin.
Jotain muutosta on tulossa...
Sain 2 sydänkohtausta ja tein abortin koska otin crackia -
kun olin raskaana. Mutta muuten menee hyvin.
Sepä hyvä.
Onko sattunut jotain?
Ei, ei mitään.
En nähnyt puutarhatonttuasi.
Palasiko hän työkaluvajaan?
Moskovasta.
Ei mitään selitystä.
Jospa hän halusi nähdä maailmaa.
En ymmärrä tätä. En lainkaan.
KADONNUT: LAUKKU, VALOKUVIA
Normaali tyttö soittaisi annettuun numeroon, tapaisi miehen -
palauttaisi albumin ja näkisi, kannattaako vielä haaveilla.
Se on todellisuuden kohtaamista. Mutta sitä Amélie viimeksi haluaa.
Kas kas... Mahtaako tyttö olla rakastumassa?
..30 ja 50. -Kiitos, Lucien.
Entä rouville?
Nippu purjosipulia. -Kaksi artisokkaa.
Missä kauppias on?
Nukkuu kukkakaaleissa. -Mitä?
Nukkuu kukkakaaleissa.
Haluatteko minut... jotain?
Yksi raaputusarpa, kiitos.
Mitä tälle tehdään?
Minä otan myös yhden, niin voimme tehdä sen yhdessä.
Raaputtakaa tästä...
Sivusuunnassa.
Ei mitään. Entä teillä?
Ei mitään.
Jos ei onnea pelissä...
Niinhän sitä sanotaan.
Pitää tästä mennä.
"Palace Video", pornokuningas.
Soitan siitä ilmoituksesta.
Oletko yli 18? -Olen.
Ajeltu? -Anteeksi mitä?
Oletko ajeltu? Asiakkaat tykkäävät kun on posliinipimpsa.
Mitä kuuluu, rouva Wallace? -Ei ole mitään elämisen aihetta...
Ei, vaan elämä on hienoa! -Saa sitä kuvitella...
Päivää, herra Dufayel.
Päivää, Lucien. -Tässä teidän tilauksenne, herra Dufayel.
Tuskin ovat. Inhoan artisokkaa.
Ihan suotta. Katsokaas tätä.
Ottakaa.
Nyt on hyvä!
Lucien, olet mestaritaikuri! -Herra Collignon tarjoaa.
Herra Collignon? Lucien!
Anteeksi, se lipsahti.
Harjoitusta, Lucien!
Harjoitusta! Toista perässä.
Collignon perseest' on.
Sinun vuorosi. Collignon...
Collignon munaton!
Sinä osaat, kun haluat! No niin. Collignon...
Collignon aivoton!
Hienoa! Aivoton!
Collignon munaton perseest' on.
Collignon aivoton!
Collignon munaton aivoton...
Selvä, riittää jo!
Lucien, riittää!
Oikein hyvä.
Herra Dufayel... Löysin tämän teidän mattonne alta.
Ei taaskaan voittoa.
Ei minullakaan.
Saanko..?
Tuo on vähän...
Te olette sitten kaunis kun te punastutte.
Ihan kuin kedon kukkanen.
Kun on niitä happovaivoja...
Huomenta, kaikki!
Kaunis päivä tänään.
Aski Gitanesia... -Bravo ja vive la France!
Ihan nappiin! Napakymppi!
Se oli Amélie, hän...
Kun he kiipesivät Mont Blancille-
naisen naamassa oleva silikoni jäätyi.
Kohta se naama oli yhtä turvonnutta massaa!
Glögiä ja pikkuleipiä!
Taisin olla vähän liian ankara sille lasitytölle.
Kerro siitä pojasta, jonka hän näki. Tapasivatko he vielä?
Eivät...
Heitä kiinnostaa eri asiat.
Onni on niin kuin Tour de France.
Ensin sitä odottaa, sitten se vilahtaa vauhdilla ohi.
Siihen on tartuttava kun vielä voi.
Päivää, voinko auttaa?
Löysin tämän kadulta... -Nyt Nino ilahtuu!
Hän oli jo niin allapäin, että olin vähällä mennä kirkkoon rukoilemaan.
Onko... Nino täällä?
Ei. Keskiviikkoisin hän on huvipuistossa töissä.
Onko hänellä ollut tämä kokoelma kauan?
Vuoden, tänne tulostaan asti. Minä hommasin hänelle paikan.
Ennen sitä hän keräsi jalanjälkiä. Hän oli yövartijan hommissa -
ja kuvasi päivisin märkään sementtiin jääneitä jalanjälkiä.
Hän on hassu poika.
Kun tapasimme, hän oli tavaratalossa joulupukkina.
Oli sitä kaikenlaista...
Aina kun hän kuuli hassun naurun, hän äänitti sen.
Voi jukra...
Aika rankkaa tyttöystävälle.
Eivät ne kauan kestä! Haaveilijoilla on kovat ajat.
Eva! Missä se kahvi viipyy?
Pitää mennä. Kiitos albumista.
Ehdin minä viedä tämän sinne huvipuistoonkin.
Miten vain. Kummitusjuna. Kysy Nino Quincampoix'ta.
Päivää. Onkohan Nino täällä? -Hän pääsee vasta seitsemältä.
Eikö häntä voisi nähdä ennen sitä? -Kyllä vain.
20 frangia.
Nähdään taas keskiviikkona.
"Huomenna kello 17, Montmartren karuselli. 5 frangin lantti mukaan."
Haluatko tietää siitä tytöstä?
Tunnetteko te hänet? -Totta hitossa!
Hän pani meidät paidantaskuunsa.
Rintaa vasten!
Onko hän kaunis? -Ei paha, ei paha.
Kaunis. -Ei kun nätti.
Kaunis. -Nätti.
Mitä hän minusta tahtoo? -Hän on peeaa.
Haluaa albumista löytöpalkkion. -Tai sitten hänkin kerää valokuvia.
Haluaa vaihtaa meidät silmäpuoliäijään, jolla on lasit!
No ei, tollo!
Tyttö on pihkassa.
En edes tunne häntä. -Tunnetpas.
Mistä asti? -Olet tuntenut aina.
Unissasi.
Haloo? Niin?
Hei, muovikassimies! Tämä on sinulle.
Minulle? -Niin.
Seuratkaa nuolia, herra Quincampoix.
Typerys katsoo sormea, kun sormi osoittaa taivasta.
Tiedän, kuka kuvien muukalainen on.
Hän on aave. Hän on näkymätön!
Hän tulee näkyviin vain kun filmi kehitetään.
Kun valokuva-automaattiin tulee nuoria tyttöjä -
hän sanoo heidän korvaansa : ouuu -
ja hyväilee heidän niskaansa.
Niin hän jäi kiinni, herra Quincampoix!
Kuka te olette?
Sivu 51.
HALUATTEKO... TAVATA... MINUT?
Kuunnelkaas: "6-vuotias poika -
Lähti vanhempien nukkuessa ajelulle polkuautollaan."
"Hänet löydettiin moottoritieltä Saksasta."
"Hän kertoi poliisille vain halunneensa katsella tähtiä."
Kyllä elämä on kaunista, eikö?
Rakkaus. Ainoa pöpö, joka häneen ei ollut iskenyt!
Siltä ei välty kukaan. -Sainpa edes hetken rauhan.
Rakkaus ainakin kaunistaa...
Millainen hän on? Lyhyt, pitkä? Tumma, vaalea?
Sanoisin että keskikokoinen.
Ei kääpiö eikä kirahvi. Normaali.
Sievä omalla tavallaan.
Tumma vai vaalea? Vaikea sanoa.
Ei ainakaan punapää. Paitsi jos...
Anna olla.
Hän taisi ohimennen kysäistä tyttöystävästäsi.
Ja? -Sanoin, ettei sinua kiinnosta. Eikö näin ole?
Niinkö sinä sanoit? -Entä sitten? Et tunne koko tyttöä.
Aivan. Varsinainen arvoitus... -Täältä on turha etsiä arvoituksia.
Puoli kiloa nektariineja. -Annan tästä, nämä ovat kauneimpia.
Luottakaa poikaan, hänellä on silmää!
Kantaa kotiin kasapäin myymättömiä hedelmiä!
Liekö sianruho paistumassa? No ei! Herra opiskelee taidetta!
Myy purjoja päivät pitkät ja maalaa öisin turnipseja!
Yksi vihannes koko mies!
Jos joka kellarinikkunassa joku kuiskisi nasevia vastaheittoja -
ujotkin saisivat sanoa viimeisen sanan.
Teistä ei edes tulisi vihannesta! Jopa artisokallakin on sydän!
Teistä ei edes tulisi vihannesta. Jopa artisokallakin on sydän!
"Mado-kulta. Kaipaan sinua päivä päivältä yhä enemmän. "
"Olen vankina lohduttoman khakinvärisessä maailmassa. "
"En saa nukutuksi, en syödyksi...
"Tänne tulo oli elämäni suurin erehdys -
joka erottaa minut rakkaastani viideksi loputtomaksi viikoksi. "
"Ajattelen sinua lakkaamatta. Adrienisi. "
"Luovuin viimeisen kuun palkasta -
vastineeksi äkilliselle irtisanoutumiselleni. "
"Haaveilen paremmista ajoista. "
"Oranssinvärisestä päivästä. Muistatko, rakkaani?"
"Sinua ikuisesti rakastava Adrienisi. "
"Hyviä uutisia, Mado-kulta. "
"Minulla on pian varaa ostaa auto. Voin ajaa kotiin joka ilta. "
"Tapaamisiin perjantaina, mennään ulos kaksistaan. "
ÄITI
Mielenterveyspuhelin.
MISSÄ & MILLOIN?
Tuntia myöhemmin, Boulevard St Martin 11 :ssä -
Amélie astuu naamiaisasuja myyvään liikkeeseen.
Samallahetkellä muuan mies lähtee asunnoltaan Rue Lecourbelta.
26 minuutin päästä Amélie on Gare del'Est'in valokuva-automaatilla.
Sillä hetkellä punatossuinen mies pysäköi aseman viereen.
Kello on tasan 11.40.
Tällä nimenomaisella hetkellä vain Améliella on ratkaisu -
mystisen valokuvamiehen arvoitukseen.
Mitä tänään kuuluu, rouva Wallace? -Ihan hyvää, kun ei sada.
Tämä on teille. -Minulle?
"Arvoisa rouva Wallace, löysimme äskettäin postisäkin -
joka katosi lento-onnettomuudessa 12. lokakuuta 1969 Mont Blancilla. "
"Ohessa teille osoitettu kirje -
sekä nöyrimmät anteeksipyyntömme epätavallisen viivästyksen vuoksi. "
"Jacques Grosjean, asiakaspalveluyksikön johtaja. "
"Mado-kulta. Olen kuin vankina. En saa nukutuksi, en syödyksi... "
"Ajattelen sinua lakkaamatta. Tiedän tehneeni elämäni suurimman virheen. "
"Kieltäydyin sen naisen rahoista. "
"Jos kaikki sujuu hyvin, minulla on pian varaa talon ostoon. "
"Haaveilen paremmista ajoista -
jolloin annat anteeksi ja saavut luokseni -
jonain oranssinvärisenä päivänä. Sinua syvästi rakastava Adrienisi. "
Teille oli taas paketti.
Herra Dufayel, joko kuulitte portinvartijarouvasta?
Hän sai kirjeen.
Mieheltään, 40 vuotta myöhässä!
Pitkä aika, vai mitä?
En oikein pidä asetelmista, herra Dufayel.
Työstä sitten sitä ohutta pintaa.
Paksu ohuen päälle. Aina!
Herra Dufayel... -Niin?
Kuulin, että pian syntyy uusi tähti.
Nytkö olet innostunut tähdistä?
Näin sen äidin tv:ssä, siksi vain...
Tiedä onko se tottakaan.
Amerikassa ne ottavat rikkaiden ihmisten tuhkat -
panevat ne satelliittiin ja ampuvat avaruuteen.
Siellä se satelliitti loistaa ikuisesti.
Entäs Lady Di? Mahtavatko tehdä saman hänelle?
Lady Di! Lady Di! Lopeta jo, piru vie!
En pysty keskittymään!
Lady Di!
Renoir!
Katsokaa minua. Meikäläinen syntyi onnettomien tähtien alla.
Synnyin perjantaina 13. päivä. Huono päivä. Epäonnen päivä.
Kamputsea.
En ymmärrä...
En ymmärrä!
Loistavaa! Hienosti tehty.
Toimiko se? -Siltä vaikuttaa.
Voin ottaa uusiksi koska vain. Vahinko on jo tapahtunut.
Miten niin? -Minua sanotaan nyt Lumikiksi!
Kalhvila Deux Moulins. Olen siellä usein kello 16:n jälkeen.
Eva? Voitko tuurata minua neljältä?
Ei kai taas?!
Mikäs häntä vaivaa?
Hänestä minä hymyilen liikaa. -Nyrpeäkö pitäisi olla?
Muille miehille kyllä.
Nino on myöhässä. Amélie keksii vain kaksi mahdollista selitystä:
1 : Hän ei löytänyt valokuvaa.
2: Hän ei ehtinyt koota palasia -
kun kolme rikoksenuusijaa ryösti pankin ja otti hänetpanttivangiksi.
Poliisit kannoillaan he onnistuivat pakenemaan -
mutta hän aiheutti kolarin.
Hän tuli tajuihinsa muistinsa menettäneenä.
Entinen linnakundi otti hänet kyytiin, luuli vankikarkuriksi -
ja kätki hänet Istanbuliin lähtevään konttiin.
Perillä hän törmäsi afgaanikoplaan -
joka pakotti hänet varastamaan venäläisiä ohjuskärkiä.
Mutta heidän autonsa ajoi miinaan Tadzikistanin rajalla.
Ainoana eloonjääneenä hän löysi vuoristokylään -
ja ryhtyi mujalheddin-sissiksi.
Amélie ei rupea sekoamaan sellaisen tyypin takia -
joka syö loppuikänsä borschkeittoa typerä pannumyssy päässään!
Päivää.
Mitä saisi olla? -Kahvi, kiitos.
Yksi kahvi!
Pieni kahvi.
Kiitos.
Päivän menu
Nyt hän tajusi.
Hän laskee lusikan lautaselle -
nuolaisee sormeaan ja kerää sokerinmurut pöydältä.
Sitten hän kääntyy hitaasti ja puhuu minulle.
Anteeksi...
Oletteko te tässä?
Kyllä se olette te.
Lisää kahvia? -Ei, kiitos.
Se on siis tämä mies, joka kohottaa kättään?
Onko tyttö rakastunut häneen?
On.
Hänen taitaa olla aika ottaa oikein kunnon riski.
Kyllä hän voisi. Hän miettii strategiaa...
Hän pitää kovasti strategioista.
Oikeastaan hän on pelkuri.
Siksi minun on niin vaikea maalata hänen katsettaan.
Dufayelin yritykset sekaantua asiaan ovat sietämättömiä!
Jos Amélie haluaa mieluummin elää unelmissa -
ja olla edelleen sama sulkeutunut nuori nainen -
hänellä on täysi oikeus pilata oma elämänsä!
Mitä te teette?
Sanopas minulle, Lucien -
onko sinulla tavarantoimituksia varten kaikkien asuntojen avain?
Päivää, yksi teidän valokuva- automaattinne on epäkunnossa.
Se on jotenkin jumissa.
Gare de l'Est, lipunmyyntihalli.
Osta yksi video, toinen ilmaiseksi? -Ei, ei...
Samantha!
Voitko tuurata minua kello...
Gare de l'Est, valokuva- automaatti, tiistaina kello 17.
Menee vielä hetki.
Salaperäinen mies ei ollut aave tai vanhenemistaan kammoava -
vaan pelkkä korjaaja, tavallinen työtään tekevä tyyppi.
Hän vakoilee minua koko ajan! En kestä enää.
Kello 16.05: ilmiselvää naisellista juonittelua.
Oletpas sinä jännittynyt...
Lykkyä tykö, sitä sinä tarvitset.
Anteeksi... Panitteko te tämän minun taskuuni?
Panin, mutta minä en... -Tiedän. Missä hän on?
Meni tapaamaan isäänsä.
Tämä asia vaivaa minua... Voimmeko jutella? Pääsen kuudelta.
Voitteko tulla? -Sopii.
Nähdään sitten.
Kello 16.08 : telakointi lyöty lukkoon.
Vaalea tyyppi kamelinkarvatakissa. Muissa maailmoissa hänkin...
Miten niin "hänkin"?
Kävi täällä kolmesti samana päivänä.
Kello 13. 12... Kamelinkarvatakki.
Kello 14.50... Kamelinkarvatakki.
Kello 16.17... -Lopeta jo!
Ihottumani puhkesi taas! Katsokaa, Suzanne!
Ihottuma puhkesi taas! Sekoan tuon miehen takia!
Antakaa jo olla!
Omatuntosi soimaa, sitä tuo on.
En kestä enää! Menen kotiin!
Psykopaatti! Se tästä puuttui!
Georgette...
Älkää ahdistelko häntä! Naisen on saatava hengittää.
Jos niille antaa ilmaa, kohta ne vaihtavat ilmastoa.
Ilmastonvaihdos tekee hyvää. -Hiljaa, onneton kynäniekka.
Onneton kynäniekka, onneton elämä...
"Onneton" on lempisanani.
Olla onneton, se on ihmisen osa. -Tuutin täydeltä potaskaa!
Epäonni opettaa meille, että elämä -
on pelkkää loputonta harjoittelua esitykseen, jota ei koskaan tule.
Tuon sinä varastit joltain!
On minulla omiakin ajatuksia, mutta muut aina varastavat ne.
Sama kuin sinulla naisten suhteen. -Mitäs tuo tarkoitti?
Että on paras alkaa totutella siihen.
Paraskin puhumaan, senkin...
Mitä nyt? -Eipä mitään. Georgette lähti tuulettumaan -
ja Joseph veti pultit. -"Tuulettumaan"? Niin kuin Gina.
Tiedättekö kenen kanssa Gina touhuaa? Sen muovikassityypin!
Semmoista peliä ne pitivät.
Viesti takintaskuun, kello 16.08.
Mies tulee takaisin, ja hups vaan, yhdessä tuulettumaan.
Olen huolissani Amélien puolesta, koska pidän teistä. -Niin..?
Yleensä miehet joista pidän ovat henkisesti epävakaita.
Haluaisin tietää teistä enemmän. -Kysykää pois.
Mitä yksi pääsky ei tee?
Pääsky?
Kesää.
Harjoitus tekee... -Mestarin.
On kuin kissa... -Pistoksissa.
Hiljaa... -Hyvä tulee.
Vierivä kivi... -Ei sammaloidu.
Tehdä kärpäsestä... -Härkänen.
Siitä ei mieli paha... -Jota ei korva kuule.
Ei hassumpaa. -Osaatteko lisääkin?
Meillä sanottiin, että sananlaskut osaava mies ei ole läpeensä paha.
Sievä neiti viidennestä, kuunnelkaas tätä.
Uskotteko ihmeisiin? -En tänään.
Yllätytte vielä.
Mitä jos sanon, että joukko vuorikiipeilijöitä -
Löysi Mont Blancilta -
vankat todisteet siitä, että mieheni rakasti minua?
Lucien, saanko paketin hiivaa?
Amélie-neidille? Leipooko hän kuuluisaa luumukakkuaan?
Amélie?
TULEN TAKAISIN
Menkää makuuhuoneeseen, neiti Poulain.
No niin, pikku Amélie.
Teidän luunne eivät ole lasista.
Te kestätte elämän kolhuja.
Jos päästätte tämän tilaisuuden käsistänne -
teidän sydämestänne tulee ennen pitkää -
yhtä kuiva ja hauras kuin minun luurankoni.
Niinpä...
Antakaa palaa, hitto vie!
Minä...
Ilman sinua tämän hetken tunteet ovat vain menneiden hilsettä. HIPOLITO
Lentokentälle.
28. syyskuuta 1997. Kello on tasan 11.
Huvipuistossa, Kummitusjunan vieressä -
vaahtokarkkikone vaivaa vaahtokarkkimassaa.
Samaan aikaan Villetten aukiolla Félix Lerbier saa tietää -
aivoissaan olevan enemmän hermosyitä kuin maailmankaikkeudessa atomeja.
Sacré-Coeurin juurella nunnat harjoittelevat rystylyöntiä.
Lämpötila on 24 celsiusastetta, ilman kosteus 70 prosenttia -
ja ilmanpaine 999 millibaaria.
Outi Kainulainen Broadcast Text