Du må være Margot? Jeg er Marian Clark.
Jeg har tatt meg av herregården og faren din disse dagene.
Jeg beklager at jeg har tilkalt med sånn hast,
men situasjonen har blitt... vanskelig
-Du må være Blake. -God dag, frøken...?
Clark. Bestefaren din snakket mye om deg
før han... Vel, det er best at dere kommer opp.
Så grinebiteren puster fremdeles?
Han har vært bedre, men jeg kan glede dere med at han nå hviler.
Som det gleder meg.
La bagasjen stå her, vi henter den siden.
Blake! Ikke soml, er du snill.
Aubrey bor på øverste etasje, så dere har nesten hele Clemonte Hall for dere selv.
-Han ser ut som bestemor gjorde. -Han har ligget sånn nesten en uke.
Han var ikke mye bedre før den siste episoden,
men hadde i alle fall ork til selv ta seg fram i huset.
Den stakkars sykepleieren fikk et blikk, men det problemet får ikke dere.
-Hvor er sykepleieren nå? -Hun dro.
Hun sa at herren skremte henne, at han var skummel...
Orket ikke å være alene i huset med ham.
Tro meg, jeg ba henne å bli til jeg hadde funnet en ny, men det gikk ikke.
-Dere er dessverre vårt siste håp. -Snakker han, da?
-Ikke en lyd på flere dager. -Men kan han fremdeles snakke?
Jeg vet ikke hvor mye du vet om din fars lidelse.
Men sinnet hans er ytterst svekket, og det har lenge gått nedover.
Når han snakker, er det totalt nonsens.
Han vet ikke hvem han snakker med, hvor han er, eller engang hvem han er.
-Kan han høre oss? -Det er vanskelig å avgjøre.
Driter han i senga, får du ta det, Blake. Jeg nekter.
Jøss, mamma.
Vi kontaktet dere fordi han trenger familien, deres kjærlighet og pleie.
Jeg skal vise ham like mye kjærlighet som han vist meg - hva sier du, pappa?
Slapp av, jeg har verre problemer å håndtere enn laken med dritt på.
Ingen dårlig pris for å få et tak over hodene våre.
Ditt rom, Blake. Det er veldig spesielt og jeg håper at du vil like det.
Verdig en konge.
Om du kommer med meg, frøken Clemonte, så er rommet ditt nede i korridoren.
Ja, dette skal nok bli fint.
Det fins ekstra tepper og laken i skapet.
-Hva har du funnet der? -En gammel leke. Kom fra ingen steder.
Liker du toget? Du kan få det om du vil.
La det være, det ser skittent ut.
Vel, hva syns du? Er det skummelt nok?
Nei, det er ganske fredelig. Herlig, faktisk. Jeg vil nok trives her.
Helt klart mer plass enn faren din ville ha etterlatt oss.
Som liten, var jeg livredd her.
Alle de gamle rommene, lange mørke korridorer, støvete møbler.
Nå føles det mest bare miserabelt. Tomt og sjelløst.
Et sted som kan bli mitt hjem.
-For en ekkel ting, hva? -Mamma.
Han har alltid sett fæl ut. Som en voksdukke i et skrekk-kabinett.
Ikke rart at han har ligget på loftet hele tiden.
-Du burde ikke røyke her. -Jeg vet det. Jeg burde ikke.
Ja, det er det det er. Gratis kost og losji.
-Til kreket kreperer. -Må du være så slem? Tenk om han hører?
Det håper jeg ved Gud at han gjør.
Aubrey var ingen hyggelig mann. Han var en eremitt, veldig hemmelighetsfull.
Med makabre interesser. Drev mor til vanviddets rand.
-Han var alltid snill mot meg. -Du var så ung, du husker ikke.
Jeg husker vår tid sammen vel. Minnene vekkes her.
Uvanlig til å være bestefaren din.
-Jeg går og ser meg omkring. -Gjør det.
Det er vårt hus nå.
Vakkert.
-Du skulle vel ikke gjøre det her? -Kutt ut, jeg gjør meg bare som hjemme.
Det var Elgar.
Dette kan bli ditt musikkrom, om du vil. Jeg skal holde meg ute.
-Perfekt for studiene dine. -Jeg fant den i biblioteket.
Fine bilder av bestefar. Han og jeg sammen.
Det føles som om vi har blitt sendt bort.
Blitt sendt bort i glemselen, så ingen trenger å bry seg.
Jeg kan tyne bort her, uten avbrudd, med deg som eneste vitne.
-Jeg ringte pappaen din før. -Gjorde du?
Han kommer innom på besøk. I morgen, tror jeg.
Så la oss late som om vi stortrives her og lever som konger
og at vi har det jævlig bra uten ham.
Vil du gjøre det for meg?
Vi er her for bestefars skyld, det vet han.
Jo, men å forlate deg med meg er vanskelig for ham, ikke sant?
Jeg kan ta vare på meg selv. Jeg har vel tatt meg av deg når jeg har måttet?
Bedre en noen annen.
Gå og legg deg, mamma.
Nei takk. Jeg skal nok sitte her en stund. Se på flammene.
Stolen.
Hvordan kom den...
...ut dit?
Det er så lite tid.
Så, så, ikke gråt.
-Jeg vil ikke dø! -Hold opp.
Jeg savner moren min!
-Bestefar? -Det gjør vondt.
-Hvem er der inne? -Hold opp.
Mamma?
Åpne, for pokker, Margot, det er kaldt!
Vent litt.
Hvorfor tok det så lang tid? Det er iskaldt her.
-Så du fant oss. -Til slutt.
Dere er midt i ingen steder, ikke en eneste bil eller hus på flere mil!
Ja, sånn er private veier. Pappa ville leve avskjermet.
Det perfekte stedet for deg, da.
Hvor er Blake?
-God morgen, pappa. -Ah!
-Alt vel her? -Ja da.
Flink gutt.
-Skal du by på en kopp te, Margot? -Sett på tevann, Blake.
-Hvor er fiolinen? Futteralet er tomt. -Du spilte på den i går.
Hallo?
Hvem der?
Vent!
Han er så sjenert, han kan ikke begrave seg i bøker for alltid.
Han trives med det, la ham være.
-Hvordan skal han skape seg et liv her? -Han gjør sine egne valg, Gordon.
Du gir ham ikke noe valg, han vet hvor avhengig du er av ham.
Jeg setter koppene her.
Takk, Blake.
Det er vel bare vi her? Det bor vel ingen flere på eiendommen, mener jeg?
-Det er bare vi, hvorfor det? -Ikke noe. Ville bare være sikker.
La oss prate litt.
11.55, 21. april.
Jeg så ham i dag igjen. Jeg trodde at jeg kanskje hadde innbilt meg det.
Det hadde vært ikke første gangen jeg hadde sett ubehagelige syner her.
Nå hadde jeg sett gutten, og jeg visste hva som ventet.
Jeg er sikker på at jeg har sett ham utforske eiendommen før.
Gutten ser ikke ut som noe annet barn.
Ikke noe man ville kalle menneskelig.
Det er kanskje en slags medfødt defekt.
Hvem han og foreldrene hans enn er, så har han tatt Clemonte Hall til seg.
Og han trives visst også med å iaktta meg.
Det er en trøst, på et vis.
Selv når jeg vet at jeg er alene føles det som om han spionerer på meg fra...
Blake. Vi må prate litt.
Det blir ikke lettere å se ham dra.
Vi har klart årtiers berg-og-dalbane bare for å etterlates her.
Uten noe å glede seg over.
Du har meg. Det er mer enn han har.
Kan du tro at han en gang fridde?
-Og hva svarte du? -Det var feil anledning.
Han fridde rett etter at du ble født.
Han elsker deg inderlig, men om han hadde følt det samme for meg...
Vel, jeg ventet. Men han fridde aldri igjen.
Du vet hvorfor det ble sånn.
Det var bedre! Nå kom det litt liv i huset!
Du er så flink, Blake. Hva skulle jeg gjort uten deg?
Du hadde måttet danse med Aubrey.
Kan du ikke la være, mamma? Bare i kveld?
Det er lettere å drikke og la deg hate meg.
Jeg hater deg ikke. Jeg ber deg bare å la være. En kveld.
Tror du ikke at jeg alt hadde gjort det, om det bare var å slutte?
-Låst vinkjelleren og helt ut alt? -Hvorfor gjør du ikke det?
Da må jeg finne mer! Og det vært et mas her ute.
Han sa at du ville gjøre dette.
Å, det må være slitsomt å ha så jævla rett alltid.
-Og lett å være så jævla forutsigbar. -Hold opp! Jeg har hørt det nok!
-Når skal du høre, da? -Du høres ut som pappaen din!
Jeg er slett ikke som pappa! Jeg har støttet deg.
Jeg har gjort alt jeg kan, men det holder bare ikke!
Det er kanskje håpløst.
Problemet med familie er at man sitter fast med dem.
Man kan ikke skjule sine feil fra familien, og alle er ikke feilfrie.
Så en dag kommer jeg til å se deg ta feil valg.
Og da er det jeg som får dømme.
Jeg dømmer ikke. Jeg vil bare ha tilbake mamma.
I dag kom dagen. Det hadde gått tre måneder siden jeg sist så gutten.
Men når jeg har satt mat i kjøkkenvinduet forsvinner den, så han er der ute.
Han er som et spøkelse, kommer bare fram når jeg ikke er der.
Men til sist møttes vi ute i skogen da jeg skulle plukke bjørnebær.
Jeg spurte ham hva han het og sa navnet mitt.
Han svarte ikke. Jeg vet ikke om han har lært å snakke.
Han lager lyder, men ingen ord.
Og tydeligvis ble han overrasket over at jeg snakket så vennlig og rolig med ham.
Som om han ventet at jeg skulle bli redd eller frastøtt.
Men jeg følte ikke noe sånt.
Tross ordløsheten merket jeg at han likte det.
Jeg sa at han var velkommen. Jeg prøvde å vinke ham inn
men klarte ikke å lokke ham.
Det er trolig at han er tilbakestående og ikke helt forstår meg.
Så jeg sa farvel og lot saken bero.
Jeg har en plan.
Lar jeg døren stå åpen og kanskje spiller musikk for å lokke ham inn
kan gutten nok våge seg inn i Clemonte Hall.
Og da må han snakke med meg, og jeg kan lære ham å kommunisere.
Han kan bli mitt neste prosjekt, min neste fikse ide.
Noe som frigjør meg fra disse forferdelige studiene av onde ting.
-Mamma! -Hjelp oss, Blake! Hjelp oss!
-Hjelp oss! Hjelp oss! -Mamma!
-Jeg kom så fort jeg kunne! -Jeg har vært oppe nesten hele natten.
Jeg beklager.
-Han var jo ikke frisk nok til å gå? -Noe gjorde ham oppjaget.
Kjære Blake, han vet ikke hva han gjør.
Han er helt fortapt i det hus han har levd mesteparten av livet i.
Det er mye å håndtere. Pratet han mye?
-Du sa på telefonen at han pratet? -Bare nonsens.
-Hva slags nonsens? -Ikke noe jeg forsto.
-Er du helt sikker? -Ja.
Hvor lenge har han gjort det med hånden?
Helt siden vi slepte ham tilbake til sengen.
-Det er som om han skriver. -Det er bare en spasme, han styrer ikke.
-Vent, frøken Clark! -Ja, kjære deg?
Du sa at sykepleieren stakk av.
-At hun ikke holdt ut, at hun var redd? -Ja.
Har du telefonnummeret hennes eller adressen?
Nei, hun kommer ikke tilbake hit, det kan jeg forsikre deg.
Hun bodde i rommet jeg har nå, hva?
-Hvorfor tror du det? -Skapet er full av hennes klær.
Og andre eiendeler.
Hvorfor dra uten sakene sine? Om ikke avreisen var uventet selv for henne.
Hun dro ikke. Ikke akkurat.
Hva mener du med det?
Hun het Anne Harper.
Da jeg kom på ukentlig kontroll, var Anne sporløst forsvunnet.
Ingen hørte fra henne, hun tok ingenting med.
Det var bare hun og Aubrey her, og vi aner ikke hva som kan ha hendt.
Det er sannheten. Alt vi vet er at hun er borte.
Og det tenkte du ikke på å nevne?
Ville dere ha blitt om dere fikk høre at den foregående bare forsvant?
Jeg trodde ikke det. Min jobb er å sørge for at herr Clemonte tas vare på
så jeg sørget for at noen kom hit og tok seg av ham.
Unnskyld at jeg måtte være uærlig.
Jeg kan bare håpe at dere er her når jeg kommer neste uke.
-Hva om han ikke er syk? -Selvsagt er han syk, Blake.
Nei, hva om det ikke er demens?
Hva om det er noe uforklarlig i huset som gjør det med ham?
-Jeg har sett merkelige ting her. -Men Blake!
Noe fikk sykepleieren til plutselig å dra.
Hva var så fælt at hun forlot en gamling sånn?
Jeg vet ikke! Kanskje hun bare er en upålitelig gammel ku.
Vet du hva han holdt på med? Hva det var han forsket om?
Jeg har hørt på båndene hans, lest notatene hans.
-Ikke la fantasien din styre. -Det gjør jeg ikke.
Jeg forstår at det er vanskelig og ubehagelig å se bestefaren din sånn.
Hadde jeg visst hvordan han var, hadde jeg kanskje ikke tatt deg med.
Plag deg ikke med å forsøke å finne logikk i galskapen hans.
Aubrey fins ikke lenger, det er bare et skall.
Vent!
Mamma! Se her.
-Hva skal jeg se på? -Han tegnet dette.
Tegnet pappa det?
Han er nok ikke så hjernedød som frøken Clark vil ha oss til å tro.
-Det er bare kladd, Blake. -Kanskje.
Men samme kladd gang etter gang etter gang? Han bare fortsetter.
-Det er bare streker. -Men hvordan kan det bli samme mønster?
HEKSEKUNST OG HEDENDOM I DAG
DJEVELENS HERREDØMME
HEKSEKUNSTENS HISTORIE
DEL ÉN: DET FØRSTE SKIPET OG DEN FØRSTE KONGEN
DEL TO: DET ANDRE SKIPET OG DEN ANDRE KONGEN
DE TRE KONGENE
Et nøyaktig kart over Clemonte Hall, hvordan forklarer du det?
Han kan stedet ut og inn.
-Er dette kjelleren? -Det der, ja.
-Og dette rommet? -Det fins ikke noe annet rom.
Bare vinkjelleren.
Ikke ifølge bestefar.
-Gikk du ned dit alene? -Og jeg går ikke ned igjen.
-Edderkopper store som tallerkener. -Hold opp.
Gutten har gjort det bra.
Han lærer nye ting hver dag, og vender hver dag tilbake til Clemonte Hall.
Jeg kaller ham Jacob, og det ser han ut til å like.
Jeg fortsetter å lære Jacob å snakke.
Han stortrives i biblioteket.
Han begynner å bli ganske bekvem her, men gjemmer seg for gårdsfolket.
Først trodde jeg at han var sjenert for dem, som han vært for meg.
Men så tenkte jeg at de to...
...de to er foreldrene hans, at han faktisk ble født på herregården.
Og at gårdsfolket gjemt ham unna som deres mørke hemmelighet.
Jeg skal ikke nevne det ennå, i tilfelle de tar gutten herfra.
Om han er deres sønn, er det klart at de vil skjule ham for omverdenen
og framfor alt fra meg.
Det er urettferdig å forsømme barnet, å nekte det liv og stemme og navn.
Å, Gud...
Straks klar.
Hvor var du da jeg trengte deg?
Jeg er her. Har alltid vært det.
Blake!
Blake?
Det er menneskebein.
Rommet i kjelleren. Det fantes faktisk der nede.
Du må se hva han har gjort. Hva som har hendt i dette huset.
-De drepte den gutten. -"Gutt"? Det så knapt menneskelig ut.
-Det var kanskje de som gjorde det. -Slutt, jeg tror jeg blir kvalm!
Vet du at jeg har sett ham? Han heter Jacob.
Han har vært her i huset siden vi kom.
Jeg tror at Aubrey straffes. Jacob er her og våker over ham til han er død.
Vi bør nok begrave beina.
Det er vel det man gjør når noe ondskapsfullt hjemsøker huset?
Man tar det ut og steder det til hvile?
Jeg vil bare få det ut av huset.
Du må komme hit i morgen tidlig. Lov meg det, Gordon.
Blake... Han kan ikke bli her.
Det er for mye å forklare, bare kom hit. Takk.
-Skal vi dra? -Du skal det.
-Jeg drar ingen steder uten deg. -Jeg vet ikke hva det er som skjer her!
-Du kan ikke bare støte bort alle. -Det handler ikke om meg!
Innse at du ikke klarer det alene.
-Blake... -Mamma!
-Jeg hjelper deg. -Jeg vil ikke ha din hjelp!
Jeg har dratt deg inn i et mareritt!
Og jeg har vært så egoistisk, ikke skjenket deg en tanke.
Men uten faren din ville jeg ikke være her alene, jeg klarte det ikke!
Så jeg dro deg inn i dette mørket med meg...
Jeg er lei for det, Blake!
Du kan ikke bli her, i dette forvridde huset.
Jeg blir gal...
Tross alle ondskaper huset ruger på, vil jeg ikke ville være noe annet sted.
Vi begraver beina. Begraver fortiden.
Det blir bra her. Begynn å grave.
Herregud!
Hvem er du? Har du skadet deg?
Hva gjør hun her ute?
Hjelp henne opp. Ta henne under armen.
Nei, nei, nei! Vær så snill! Nei, vær så snill!
Vi må få henne inn i varmen og ringe etter hjelp!
Ikke tving meg tilbake dit! Ikke til huset!
Hjelp henne, Blake! Vi må få henne med så hun kan fortelle hva hun gjør her!
-Nei, ikke tving meg tilbake dit! -Hun kan ikke bli her ute!
Kan du si hva du heter? Hvor lenge har du vært der ute?
Drikk. Det trenger du.
Jeg så deg før, hva? Du var i drivhuset.
Du er henne. Aubreys sykepleier.
De sa at du hadde forsvunnet.
Forlot du far sånn? Litt av en sykepleier.
-Mamma. -Hun skylder oss en forklaring.
Jeg kunne ikke bli etter den natten.
Aubrey oppførte seg så merkelig.
Han pratet hele tiden med seg selv. Jeg hørte ham natten gjennom.
Det fikk meg nesten til å tro at det fantes andre i huset.
Noen som svarte ham.
Men det var ikke "noen"... det var "noe."
Jeg merket gradvise forandringer, i begynnelsen små.
Ting...flyttet seg. Dører ble åpnet.
Det kunne ha vært vinden. Kanskje.
Men om kvelden ble det verre.
Det var som om at siden det ble vanskeligere å se
så begynte hva det nå var i huset å spille meg større puss.
Så fort jeg gikk og la meg
begynte gyngestolen å gynge.
Det var slik jeg forsto at det fulgte meg.
Og jo mer det følger en, desto mer ser man av det.
Det var der hele tiden, rett foran øynene på meg.
Først bare som et glimt av en figur.
En skikkelse som fra et mørkt hjørne kjølte ned et helt rom.
Men så...så så jeg mer.
En hånd...
En kropp...
Og siden ansiktet.
Det forferdelige, skremmende ansiktet.
Og når jeg hadde sett det innså jeg at det ikke var første gangen.
Det var bare det at hjernen min skjulte det for øynene mine.
Det var der. Han var alltid der.
Jacob. Det er det han heter.
-Jacob. Det var det han kalte seg. -Gutten ble myrdet her.
-Så du har sett ham? -Bare glimt.
Ingen skimt. Han kan ikke bare skimtes.
Han bebor huset og kan ses av alle som våger å se etter.
Han bebor Aubrey! På et vis er han og Jacob ett.
Og nå som Aubrey er døende, søker skapningen hva som helst som lever.
Intet levende vesen er trygt i dette huset!
Jeg hørte dem si det, hørte dem prate, hørte dem planlegge.
-Han har ikke snakket med oss her. -Han snakker.
Det er kanskje ikke lenger ham, men han snakker.
-Du har helt klart blitt skremt. -Jeg kan bevise det!
Dere må ikke tro meg.
Jeg kan vise dere.
Fortell dem hva du sa til meg.
Jeg vet at du kan snakke! Jeg har hørt det med mine egne ører!
Snakk, for pokker! Snakk!
Jeg er ikke gal.
Snakker du ikke, kan du like gjerne være død!
-Hun vet hva hun gjør, la henne vise. -Hun dreper ham!
Nå holder det!
Vi. Kan ikke. Dø.
Hva sa du?
Vi. Kan ikke. Dø.
-Ikke ennå. -Hvorfor det?
Ikke min tid.
For ung. Kan ikke ha denne gamle kroppen lenger.
Fortell hva du sa til meg. Si hva du heter.
Jacob.
-Du heter Aubrey! -Aubrey nesten borte.
Jeg holder oss i live.
-Hvorfor? -Til hun finner en ny til oss.
-Hvem? -Mamma. Jeg savner henne!
"Ikke dra," sa jeg.
Men hun sa at dere ville bli mistenksomme.
Hun sa at det tar tid.
-Hva tar tid? -For gutten å bli klar.
Aubrey sa til henne at du er den rette.
Hun fikk dere til å komme hit.
-For å hjelpe meg. -Hvem fikk oss til å komme hit?
-Frøken Clark. -Hvem er det?
Sykepleieren formidlingen sendte for å erstatte deg. Hun kommer hver uke.
Jeg kommer ikke fra en formidling, det er bare jeg og søsteren min.
Pakk sakene deres, vi drar i kveld!
Ring etter en bil for å hente oss, Anne! Jeg åpner porten.
Vær klar til å dra så fort bilen kommer!
Blake! Blake!
De svarer ikke!
Blake! Hun er i huset! Hun er alt her!
Lukk opp døren!
Å, Jacob!
Kom så, Jacob. Tiden er inne.
Hjelp!
Mamma!
Å, Gud! Å, nei! Blake!
Stopp, vær så snill! Stopp!
Kom an, Jacob, vi skal til rommet ditt. Du husker vel?
Du likte så godt å omgås med herr Clemonte!
Moren din har forlatt deg, Blake. Hun kan ikke elske deg som jeg elsket Jacob.
Jeg ba ikke bestefaren din om å ta sønnen min ut av sin motbydelige kropp!
Jacob har ingen steder å ta veien, hvis ikke du slipper ham inn!
La ham bli en del av deg, Blake! La Jacob bli du!
Slipp meg! Vær så snill, la meg være!
Du finner aldri en mer kjærlig mor enn meg.
Jacob, min sønn, ventingen er nesten over!
Nei! Nei!
Gå på rommet ditt, Jacob. Og kom ikke ut før det er fullbyrdet!
Nei!
Slutt, vær så snill! Vær så snill, slutt!
Blake!
Å, Gud! Blake!
Jacob! Jacob!
Flykt, Blake! Bare løp! Nå!
Jeg lar dere ikke ta min Jacob!
Du kan ta faren min, men jeg lar deg ikke ta sønnen min!
Blake!
Å, Blake! Å, Gud!
På tide å ta farvel, Blake.
Så snart de har funnet en kjøper kommer vi aldri tilbake hit, sann mine ord.
Ja. Jeg har vært her altfor lenge.
Nei, nei, nei!
Nei, nei! Mamma!
Nei!
Norske tekster: Per Olav Wiborg-Maurstad www.ordiovision.com